ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 січня 2025 року	Львів	Справа № 140/34137/23 пров. № А/857/6434/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Обрізко І.М., 
суддів                                                                      Іщук Л.П., Шинкар Т.І., 

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року, прийняте суддею Каленюк Ж.В. у місті Луцьку  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього грошового забезпечення,-

                                                        встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України (надалі - В/Ч, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 06 липня 2020 по 05 січня 2021; стягнути середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 06 липня 2020 до 05 січня 2021 у розмірі 81834,00 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 позов задоволено частково: визнано протиправними дії щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби. Стягнуто з В/Ч  середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15548,46 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд зважаючи на внесені у статтю 117 КЗпП України зміни Законом №2352-IX щодо виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, становить 184 дні, як розрахував і сам позивач.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30 квітня 2020 у справі №140/2006/19, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, у справі, яка розглядається, суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.
Суд зазначив, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Враховуючи, що донарахований розмір належних позивачу сум за результатами вирішення спору у судовому порядку становить 60413,59 грн, а розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 81834,00 грн, що явно перевищує розмір виплаченої суми, то суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку.
Виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 15548,46 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (19% від 81834,00 грн.).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, В/Ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що вказане судове рішення прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що  відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру, невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Однак, на день звільнення позивача був відсутній спір щодо виплат при звільненні.
Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.
Крім того, просить суд звернути увагу на правові висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц щодо визначення розміру суми, яка підлягає стягненню.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким  відмовити в позові.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд у повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04 червня 2020 №194-ос ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підстав підпункту «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 часини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а.с.6), а наказом від 05 липня 2020 №232-ос виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 05 липня 2020 (а.с.5).
Зі змісту наказу від 05 липня 2020 №232-ос слідує, що ОСОБА_1 при звільненні належить виплатити, зокрема, компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 за 8 календарних днів, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки загальною тривалістю 84 календарних днів, грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років.
З розрахунку відповідача про нарахування індексації грошового забезпечення за період з січня 2012 по липень 2020 (а.с.16-17) вбачається, що ОСОБА_1 донараховано заборгованість з індексації з грошового забезпечення за період з липня 2015 по лютий 2018 у сумі 5300,09 грн, яку відповідно до банківської виписки за карткою позивача виплачено 15 червня 2021 у сумі 5220,59 грн (а.с.8).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2023 у справі №140/8091/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2023, зобов`язано В/Ч НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2015-2016 роках, у січні 2018 та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінетів Міністрів України від 22 вересня 2010 №889, за період з січня 2016 по лютий 2018 з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.
Також рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 у справі №140/7951/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2023, зобов`язано В/Ч НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 з 30 січня 2020 перерахунок та виплату грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану основну та додаткову відпустки, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням із неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020.
Відповідно до довідки про виплачені суми на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2023 №140/8091/22 (а.с.10) позивачу нараховано кошти у сумі 15890,58 грн: з них компенсація втрати частини доходів - 6078,35 грн; допомога на оздоровлення за 2015 (з індексацією) - 215,05 грн, допомога на оздоровлення за 2016 (з індексацією) - 454,77 грн, допомога на оздоровлення за 2018 (з індексацією) - 925,70 грн, щомісячна додаткова грошова винагорода (з індексацією) - 8216,71 грн, що не заперечується відповідачем у листі від 02 листопада 2023 №11/18168-23-Вих. Банківською випискою за карткою позивача (а.с.13) підтверджено виплату 19 вересня 2023 коштів у сумі 12791,92 грн (сума після обов`язкових відрахувань).
Також виконуючи рішення суду від 14 серпня 2023 у справі №140/7951/22, В/Ч НОМЕР_1 перерахувала ОСОБА_1 посадовий оклад, оклад за військовим званням та інші види грошового забезпечення та виплати, які розраховуються із посадового окладу та окладу за військовим званням, із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено на 01 січня 2020, внаслідок якого донараховано кошти у сумі 13941,44 грн (а.с.20 зворот, 21). ОСОБА_1 донараховано одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 25037,00 грн, допомогу на оздоровлення у сумі 2503,70 грн, допомогу на вирішення соціально-побутових питань у сумі 285,00 грн, компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у сумі 667,66 грн, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у сумі 8166,56 грн, що становить 36659,92 грн (а.с.18-20). Всього донараховано 50601,36 грн (13941,44 + 36659,92 грн). Банківською випискою за карткою позивача підтверджено виплату коштів 28 жовтня 2023 у сумі 40734,10 грн (сума після обов`язкових відрахувань) (а.с.14).
Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та ч 2 ст. 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 28.01.2021 у справі №240/11214/19
Суд першої інстанції при вирішенні спору застосував приписи статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 № 2352-ІХ (далі як і раніше Закон  № 2352-ІХ).
Так, відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
Вказана редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022.
Варто зауважити, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 КЗпП України, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, але у редакції чинній до 19 липня 2022, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц.
За висновком Великої Палати Верховного Суду у вказаній постанові з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду 30 листопада 2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 806/2473/18. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Означений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Як вже зазначалось, з 19 липня 2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями
Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 06.07.2020 до 28.10.2023, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19 липня 2022) і після цього.
Період з 06.07.2020  до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.
Проте, період з 19.07.2022 до 28.10.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 у справі № 806/2473/18 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 у справі № 560/11489/22, від 29 січня 2024 у справі № 560/9586/22, від 22 лютого 2024 у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 у справі №360/380/23 і суд апеляційної інстанції вважає його застосовним до спірних правовідносин.
Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 120/10686/22 (постанова від 20 червня 2024) фактично зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Законом № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 у справі № 480/3105/19.
Викладене не дає підстави вважати неможливим з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України застосування до спірних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX.
На вказане уваги суд першої інстанції не звернув та помилково застосував до спірних правовідносин виключно статтю 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, а також висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц в частині застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування.
Однак, ані позивач, ані відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції в цій частині. Навпаки, апелянт просить врахувати постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, що і зроблено судом першої інгстанції.
Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України  залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі №140/34137/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. І. Шинкар