справа № 759/12344/24                                   головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
провадження № 22-ц/824/4881/2025             суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
 
11 березня 2025 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
         Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за фактичне користування послугами, -          
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2024 року ПАТ СП «Партнер» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача основний борг у розмірі 23 750,00 грн; інфляційні втрати у розмірі 2 488,51 грн.,   суму 3% річних у розмірі 686,40 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є належним користувачем на підставі рішення органу місцевого самоврядування капітального гаражного боксу № НОМЕР_1, який знаходиться на земельній ділянці відведеній позивачу для експлуатації та обслуговування за адресою: м. Київ, вул. Жмеринська, 1-а, на підставі чого позивач здійснює охорону в тому числі металевого гаражу № НОМЕР_1 , належного відповідачу. Отже, відповідач отримав перепустку на в`їзд на територію стоянки та користувався гаражем, сплачував щомісячні внески за фактичне користування послугами та охорону машин в тому числі металевого гаражу. Проте у подальшому відповідач перестав оплачувати послуги наданих позивачем, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість станом на 10 червня 2024 року у розмірі 23 750,00 грн., у зв`язку із чим, позивач надсилав на адресу відповідача претензії та пропозиції щодо мирного врегулювання спору про оплату боргу, однак оплату у повному обсязі здійснено не було. Зважаючи на те, що відповідач продовжує користувався капітальним гаражем № НОМЕР_1 позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 2 488,51 грн., а також 3% річних у розмірі 686,40 грн. за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання з 01 січня 2017 року по 10 червня 2024 року, що загалом становить 26 924,91 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2024 року у задоволенні позову ПАТ СП «Партнер» відмовлено.
В апеляційній скарзі ПАТ СП «Партнер» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ПАТ СП «Партнер» посилається на аналогічні обставини викладенні ним у позовній заяві. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що на підставі рішення №138 виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів від 09 березня 1992 року виділено земельну ділянку для розміщення тимчасової автомобільної стоянки малому підприємству «Партнер» по АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи від 22 квітня 2011 року змінено найменування юридичної особи ПрАТ СП «Партнер» (а.с. 9).
ПрАТ СП «Партнер» діє на підставі статуту затвердженого рішення Загальних зборів акціонерів протоколом №19 від 01 квітня 2011 року (а.с. 7, 8).
ОСОБА_1 є належним користувачем на підставі правління Органу місцевого самоврядування капітального гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 .
Згідно наказу №122 від 30.12.2016 р. збільшено витрати на утримання охорони та експлуатації АС № 5 ПрАТ СП «Партер» з 01.01.2017 р., а тому щомісячні внески на відшкодування витрат становлять 400,00 грн. (а.с. 17, 18).
Згідно наказу № 98 від 28.12.2018 р. збільшено витрати на утримання охорони та експлуатації АС № 5 ПрАТ СП «Партер» з 01.01.2019 р., а тому щомісячні внески на відшкодування витрат становлять 500,00 грн. (а.с. 19, 20).
Згідно наказу №130 від 30.12.2021 р. збільшено витрати на утримання охорони та експлуатації АС № 5 ПрАТ СП «Партер» з 01.01.2022 р., а тому щомісячні внески на відшкодування витрат становлять 600,00 грн. (а.с. 21, 22).
Згідно наказу №36 від 29.03.2024 р. збільшено витрати на утримання охорони та експлуатації АС №5 ПрАТ СП «Партер» з 01.04.2024 р., а тому щомісячні внески на відшкодування витрат становлять 650,00 грн. (а.с. 23, 24).
ПрАТ СП «Партнер» було укладено: 
договір №1/г про надання послуг по захороненню твердих побутових відходів на сміттєзвалищі від 26 січня 2017 року, 
додаткову угоду № від 23 грудня 2015 року до договору про постачання електричної енергії №ПЗ/ЕЕ-071111/1068/НЮ ВІД 25 травня 2011 року, 
договір № 486КІО про спільне використання конструкцій технологічних мереж зовнішнього освітлення від 01 лютого 2022 року, 
договір № 02 від 01 січня 2022 року щодо виконання робіт по вивезенню та розміщенню на полігоні в смт. Бородянка твердих побутових відходів (ТПВ) та харчових відходів (а.с. 25-35).
Калькуляція та відповідні накази містяться в матеріалах цивільної справи (а.с.17-24).
19 січня 2021 року ПрАТ СП «Партнер» направив ОСОБА_1 мирну пропозицію для погашення заборгованості за фактичне користування послугами на а/с АДРЕСА_3 (а.с.15).
02 травня 2023 року ПрАТ СП «Партнер» направив  ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (а.с. 16).
Позивачем надано взаєморозрахунки з орендаторами за період з 01 січня 2017 року по 13 червня 2024 року, згідно якої відповідачем сплачено 22 000,00 грн., залишок заборгованості 23 750,00 грн. (а.с. 13).
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що саме відповідач є власником чи належним користувачем гаражного боксу НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім цього, суд не приймає до уваги той факт, що відповідач отримав перепустку на в`їзд на територію стоянки та користування гаражем, оскільки доказів на підтвердження вказаному не надано. Позивачем не доведено перед судом, що його право було порушено зазначеним ним відповідачем, а судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб, при доведеності того, що саме визначені позивачем відповідачі порушили ці права.
Апеляційний суд  не може в повній мірі погодиться з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Відповідно до ст. ст.  525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Частиною 1 ст. 529 ЦК України передбачено, що кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до  ст. 611 ЦК України  у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:  1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;    2) зміна умов зобов`язання;    3) сплата неустойки;    4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей, як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до ст. 977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.
Договір зберігання транспортних засобів вважається укладеним з моменту передання майна на зберігання, що свідчить про його реальний характер. Між тим, загальні положення про зберігання передбачають обов`язок професійного зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (ч. 2 ст. 936 ЦК). Тобто, зазначена норма передбачає можливість укладення договору зберігання за конструкцією консенсуального і цілком поширюється на спеціальні види зберігання, а отже - і на договір зберігання транспортних засобів.
Будь-які докази того, що відповідач не отримував послуг позивача щодо зберігання та охорони належного позивачеві гаражного боксу, у матеріалах справи відсутні.
В матеріалах справи наявні докази часткової сплати за послуги ОСОБА_1 (взаєморозрахунок з орендатором (а.с. 13).
У відповідності із  ст. 322 ЦК України,  власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. До витрат, які здійснює ПрАТ СП «Партнер» відносяться витрати на електроенергію, вивіз сміття, електрообладнання, ремонтно-будівельні роботи, обов`язкові платежі та податки.
Посилання суду першої інстанції щодо відсутності у ОСОБА_1 договірних відносин із ПрАТ СП «Партнер» оцінюються колегією суддів критично, оскільки зберігання автотранспортних засобів здійснювалося ПрАТ СП «Партнер» як суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку з чим такий договір є публічним.
Аналогічна за змістом правова  позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі  № 759/9660/16. 
Правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
При цьому факт відсутності договору зберігання автотранспортних засобів сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг, якщо особа фактично користувалася ними.
Суд апеляційної інстанції враховує правові висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 02 грудня 2020 року в справі № 761/48615/18, у якій касаційним судом розглянуто позов щодо стягнення заборгованості за утримання машиномісця, і згідно яких позивачем доведено фактичне надання таких послуг, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку з специфікою їх надання (освітлення паркінгу, охорона, утримання систем водопостачання його прибирання здійснюється для власників усіх паркомісць одночасно).
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене можна дійти висновку, що незважаючи на наявність чи відсутність договору власник зобов`язаний сплачувати за ті послуги, які фактично споживає.
На підставі досліджених колегією суддів доказів встановлено, що позивач забезпечує  експлуатацію та обслуговування напівпідземних гаражів за адресою АДРЕСА_2  та надає щомісячно експлуатаційні послуги споживачу ОСОБА_1 , який є належним користувачем на підставі рішення правління Органу місцевого самоврядування капітального гаражного боксу № НОМЕР_1 та споживає надані послуги, а тому вчинені сторонами дії підтверджують існування фактичних договірних відносин по наданню експлуатаційних послуг. Оскільки такі послуги надавалися ПрАТ СП «Партнер»своєчасно і в повному обсязі, то споживач (власник майна) зобов`язаний їх оплатити.
Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів зробити висновок про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків, на боржника покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати послуг (внесків) на утримання, експлуатацію та благоустрою напівпідземних гаражів за адресою АДРЕСА_2 , у тому числі, гаражного боксу № НОМЕР_1 , якому кореспондується право кредитора вимагати сплати грошей за надані послуги.
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що відповідач не сплачує обов`язкові щомісячні внески за отримані послуги, у зв`язку з чим, заборгованість за період від 01 січня 2017 року по 10 червня 2024 року становить 23 750,00 грн., що підтверджується  наданими суду взаєморозрахунками (а.с.13).
За змістом статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та  3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності (спеціальним видом цивільно-правової відповідальності) боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахування рівня інфляції за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних за увесь час прострочення, тобто з моменту порушення грошового зобов`язання до момент його усунення.
На правовідносини, що виникли між учасниками справи, поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
При цьому, колегією суддів враховується, що згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
За таких обставин нараховані позивачем на суму боргу інфляційні втрати та  3 % річних за період з 24 лютого 2022 року по 29 грудня 2023 року не підлягають стягненню з відповідача.
У зв`язку з чим у позивача виникло право на стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу за період з 01 січня 2017 року по 23 лютого 2022 року та за період 30 грудня 2023 року по 10 червня 2024 року.
За проведеними обчисленнями, з урахуванням методики розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до частини другою статті 625 ЦК України, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що за  період з 01 січня 2017 року по 10 червня 2024 року за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем з оплати послуг з утримання та обслуговування гаражного боксу розмір 3% річних становив - 426,87 грн., розмір інфляційних втрат - 1 120,59 грн.
За виключенням сум інфляційних втрат та 3 % річних за період з 24 лютого 2022 року по 29 грудня 2023 року, за який встановлена заборона щодо нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, розмір інфляційного збільшення становить 1 120,59 грн (2 488,51 грн - 1 367,92 грн), 3 % річних - 426,87 грн. (686,40 грн - 259,53 грн).
За наведених вище обставин, позовні вимоги ПрАТ СП «Партнер» у частині стягнення з ОСОБА_1   заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за фактичне користування послугами, підлягають частковому задоволенню.
Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах,  що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За змістом частин першої, п. 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При подачі позовної заяви ПрАТ СП «Партнер» просило стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 4 500,00 грн. 
На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав Договір про надання правової допомоги №10/03/24 від 10 березня 2024 року, укладеного між ПрАТ СП «Партнер» та адвокатом Стужук Н.В., протокол погодження гонорару від 10 березня 2024 року,  акт приймання-передачі наданих послуг № 18 від 10 березня 2024 на суму 4 500,00 грн. та квитанцію про сплату юридичних послуг за договором про надання правової допомоги №10/03/24 від 10 березня 2024 року.
Відповідачем не надано доказів невідповідності заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги, необхідності та підстав їх зменшення.
Оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених ним на правову допомогу, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог (93,95%), а саме у розмірі 4 227,75 грн. (4500*93,95%).
При подачі позовної заяви ПрАТ СП «Партнер» сплатило судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. При подачі апеляційної скарги ПрАТ СП «Партнер» сплатило судовий збір у розмірі 4 542,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (93,95%), а саме у розмірі 7 112,15 грн. (7570*93,95%).
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -  
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат та 3% річних за фактичне користування послугами задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер не відомий на користь приватного акціонерного товариства СП «Партнер», місце знаходження: м. Київ, вул. Жмеринська, 1-а, ідентифікаційний код 13684158 заборгованість у розмірі 23 750 (двадцять три тисячі сімсот п`ятдесят) гривень, інфляційні витрати у розмірі 1 120 (одна тисяча сто двадцять) гривень 59 копійок, три проценти річних у розмірі 426 (чотириста двадцять шість) гривень 87 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер не відомий на користь приватного акціонерного товариства СП «Партнер», місце знаходження: м. Київ, вул. Жмеринська, 1-а, ідентифікаційний код 13684158 судовий збір у розмірі 7 112,15 (сім тисяч сто дванадцять) гривень 15 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 4 227,75 (чотири тисячі двісті двадцять сім) гривень 75 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

 
Судді                                                                                    Фінагеєв В.О.
                                                                                   
   Кашперська Т.Ц.
      
             Яворський М.А.