ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

27 лютого 2025 року 	м.Суми	

Справа №592/18961/23 
Номер провадження 22-ц/816/384/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Філонової Ю. О. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 червня 2024 року у складі судді Котенко О.А., ухвалене в м. Суми, повне судове рішення складено 07 червня 2024 року
в цивільній справі за позовом Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення державної соціальної допомоги,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Свої вимоги мотивував тим, що згідно з заявою ОСОБА_1 від 22 січня 2011 року, та відповідних документів, поданих до департаменту, йому було призначено державну соціальну допомогу щомісячно на період з 22 січня 2011 року довічно, як особі з інвалідністю, що одночасно отримує з 30 листопада 2010 року довічно в територіальних органах Пенсійного фонду України пенсію по втраті годувальника. 
У березні 2023 року на виконання вимог Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» департаментом отримана інформація про неправомірне отримання відповідачем державної соціальної допомоги, а саме встановлено, що з 17 серпня 2020 року відповідач в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області отримує пенсію за віком, а відтак права на одночасне отримання державної соціальної допомоги не має. 
У спірний період допомога виплачувалась в такому розмірі: з 17 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 року - 1712,00 : 31 х 15 = 828,39 грн; з 01 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року - 1712,00 х 3 = 5136,00 грн; з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 1769,00 грн; з 01 січня 2021 по 30 червня 2021 - 1769,00 х 6 = 10614,00 грн; з 01 липня 2021 року по 30 листопада 2021 року - 1854,00 х 5 = 9270,00 грн; з 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 1934,00 грн; з 01 січня 2022року по 28 лютого 2022 року - 1934,00 х 2 = 3868,00 грн; з 01 березня 2022 по 31 грудня 2022 року - 2100,00 х 10 = 21000,00 грн; з 01 січня 2023 року по 31 травня 2023 - 2100,00 х 5 = 10500,00 грн. Всього виплачено – 64919 грн 39коп. 
Рішенням департаменту відповідачу було припинено виплату державної соціальної допомоги та визначено обсяг надміру виплачених коштів за період з 17 серпня 2020 року по 31 травня 2023 року в сумі 64919,39грн. 
Заборгованість у сумі 7,59 грн повернута AT КБ «Приватбанк» згідно листа департаменту. 
Залишок заборгованості, що підлягає поверненню відповідачем, становить 64911,80грн. 
Відповідачу було направлено лист-повідомлення від 16 червня 2023 року №12.01-27/2461/07 з пропозицією повернути виплачені кошти на рахунок департаменту в добровільному порядку, проте кошти у розмірі 64911,80 грн відповідачем не повернуті. 
Посилаючись на вказані обставини, просив суд стягнути з  ОСОБА_1 на користь Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради державну соціальну допомогу у розмірі 64911грн 80коп. та судові витрати.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 червня 2024 року відмовлено повністю в задоволенні позову Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення державної соціальної допомоги.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що законодавством не передбачений обов`язок органів соціального захисту населення після досягнення пенсійного віку отримувачем допомоги звертатися до органів Пенсійного фронду України для отримання інформації про призначення пенсії останнім. 
Стверджує, що департамент не наділений повноваженнями по здійсненню контролю за добросовісністю дій отримувача допомоги на предмет можливих неправомірних дій з боку останнього. Такий обов`язок законодавець покладає на особу, що отримує допомогу, а відтак і покладає на останню відповідальність за порушення такого обов`язку.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що 28 вересня 2018 року департаментом отримано довідку МСЕК на відповідача про повторний огляд та встановлення 3 групи інвалідності з дитинства з 25 вересня 2018 року безтерміново. На час повторного отримання висновку ОСОБА_2 виповнилося 62 роки, та він надалі продовжував отримувати пенсію по втраті годувальника, а отже не можливо було передбачити, що заявник у подальшому виявить бажання оформити пенсію за віком, на яку він мав право ще у 60 років.
Зазначає, що з урахуванням обов`язку отримувача допомоги виконати вимоги законодавства, які він має знати та дотримуватися згідно з презумпцією «знання законодавства», вважає, що останнім приховані дані, які вливають на можливість отримання допомоги.
Від представника ОСОБА_1 – адвоката Ткачової С.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи по слуху з дитинства безтерміново (а.с.22).
З 30 листопада 2010 року ОСОБА_3 перебував на обліку Головному управлінні Пенсійного Фонду України та отримував пенсію по втраті годувальника як інвалід з дитинства 3 групи, довічно (а.с. 7, на звороті).
       22 січня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про призначення йому державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства (а.с. 5-6).
На підставі вказаної заяви та відповідних документів йому було призначено соціальну допомогу щомісячно з 22 січня 2011 року довічно, як особі з інвалідністю ІІІ групи, яка одночасно отримує в територіальних органах Пенсійного Фонду України пенсію по втраті годувальника (а.с. 7-11).
3 квітня 2023 року Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради звернувся із запитом до Головного управління Пенсійного Фонду України згідно ст. 7 Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» з приводу надання інформації про те, чи перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України як отримувач пенсії, зокрема ОСОБА_1 (а.с. 13).
Згідно з інформацією Головного управління Пенсійного Фонду України відповідач з 17 серпня 2020 року перебуває на обліку в управлінні як отримувач пенсії за віком по теперішній час (а.с. 14). У зв`язку з чим виплату соціальної допомоги було припинено.
За період з 17 серпня 2020 року по 31 травня 2023 року відповідачу було виплачено соціальної допомоги на загальну суму 64919,39 грн (а.с. 15, на звороті).
З листа АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що згідно листа позивача № 12.01-27/2355/08 від 09 червня 2023 року про повернення грошових коштів, зарахованих на рахунок ОСОБА_1 , банк виконав в межах наявного залишку у сумі 7,59 грн (а.с. 16).
Залишок неповернутої заборгованості за розрахунками позивача складає 64911,80 грн.
Листом від 16 червня 2023 року Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради запропонувало відповідачу повернути виплачені кошти на рахунок Департаменту в добровільному порядку (а.с. 17, на звороті). 
Проте, відповідач в добровільному порядку кошти не повернув.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту в діях ОСОБА_1 недобросовісності, спрямованої на незаконне отримання державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.
Право на призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю регламентовано Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» (далі - Закон) та Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 лютого 2021 року № 79 (далі - Порядок).
Відповідно до ст. 1 Закону та п. 5 Порядку право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.
Особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, які мають одночасно право на державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, на пенсію та на державну соціальну допомогу згідно із Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", призначається за вибором осіб з інвалідністю з дитинства (законних представників осіб з інвалідністю з дитинства, визнаних недієздатними, та дітей з інвалідністю) державна соціальна допомога відповідно до цього Закону або пенсія чи державна соціальна допомога згідно із Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю". При цьому якщо особа з інвалідністю з дитинства або дитина з інвалідністю має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю") і державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, ці виплати призначаються одночасно.
Згідно п. 25 Порядку органи соціального захисту населення мають право робити запити і безоплатно отримувати у строк до 10 календарних днів від підприємств, установ, організацій інформацію, необхідну для призначення державної соціальної допомоги та проведення перевірок достовірності даних, отриманих від осіб, які звертаються за призначенням надбавки на догляд.
Пунктом 26 Порядку передбачено, що якщо отримувачем приховано чи подано недостовірні дані або органом соціального захисту населення отримано інформацію про обставини, що вплинули на встановлення права на призначення державної соціальної допомоги, надбавки на догляд та визначення їх розміру, що призвело до надмірних виплат коштів, органи соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів з місяця призначення державної соціальної допомоги, надбавки на догляд та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану отримувача; повідомляють отримувачу про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-91цс14, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) та постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" від 05 січня 2000 року, "Онер`їлдіз проти Туреччини" від 18 червня 2002 року, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" від 08 квітня 2008 року, "Москаль проти Польщі" від 15 вересня 2009 року).
Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів приховування чи подання недостовірної інформації відповідачем при зверненні з заявою про призначення допомоги.
Як убачається з матеріалів справи, на момент звернення до позивача із заявою про призначення соціальної допомоги від 22 січня 2011 року, відповідач, як особа з інвалідністю з дитинства, мав право на одночасне отримання державної соціальної допомоги та пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
Так, дійсно відповідач з 17 серпня 2020 року отримує пенсію за віком, проте доказів того, що позивач повідомляв відповідача про те, що у разі переходу на пенсію за віком, він втратить право на отримання соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, матеріали справи не містять.
Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем приховано дані, які вливають на можливість отримання допомоги з огляду на наступне.
Згідно з ст.7 Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради відповідно до повноважень, передбачених ст.7 цього Закону, надсилає запити для отримання інформації, що впливає на право реципієнтів на отримання державних виплат, проводить додаткові перевірки інформації, наданої реципієнтами.
Тобто, саме Департамент соціального захисту населення мав би звернутися з відповідним запитом до органів Пенсійного фонду відповідно до Закону України «Про верифікацію та моніторинг державних виплат» щодо отримання ОСОБА_1 пенсії за віком при досягненні останнім 60-річного віку, проте такий запит був надісланий позивачем лише у травні 2023 року, коли ОСОБА_1 виповнилося 69 років.
За встановлених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки при розгляді справи позивачем не було доведено факту недобросовісності відповідача, необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідача,
Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Отже, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради 
залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 03 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Ю. О. Філонова