Головуючий І інстанції: С.В. Воловик

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 р. 	Справа № 480/4644/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2024, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602,   по справі № 480/4644/24
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1                     
про скасування рішень,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) у якій, з урахування заяви про зміну предмету позову, просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ № 2573 від 18.12.2023 в частині, що стосується ОСОБА_2 ;
- визнати протиправним рішення відповідача щодо відмови у виплаті позивачці грошового забезпечення ОСОБА_2 , у тому числі додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, починаючи з 24.10.2023, оформлене листом № 2/7-853 від 31.05.2024;
- стягнути з відповідача на користь позивачки 50 000 грн моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , який з 19.07.2023 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а відповідно до сповіщення від 03.01.2024, під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Новодонецьке, Волноваського району, Донецької області, 24.10.2023 добровільно здався в полон, що підтверджується службовим розслідуванням. З метою отримання грошового забезпечення сина, 10.05.2024 вона звернулась із відповідною заявою до відповідача, який листом № 2/7-853 від 31.05.2024 відмовив у виплаті з тих підстав, що ОСОБА_2 добровільно здався в полон. На переконання ОСОБА_1 , згадані наказ про результати службового розслідування та відмова у виплаті грошового забезпечення є протиправними, оскільки належні і достатні докази добровільної здачі в полон військовослужбовця ОСОБА_2 в матеріалах службового розслідування відсутні, інформація щодо підготовки військовослужбовців до ведення бою, щодо відповідності бойових завдань бойовим можливостям підрозділу, щодо співвідношення сил підрозділу з силами противника, щодо облаштування позиції тощо, не встановлювалась.  
Рішенням  Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення її позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що відеозапис, на якому є ОСОБА_2 викликає сумнів щодо об`єктивності та щирості наданих пояснень та відповідності їх власній волі з огляду на знаходження його у полоні ворога. З них не можливо переконатися, що такі пояснення надані без вчинення тиску на військовослужбовців, погроз або насильства у їх бік. Вважає, що свідчення та судження, які були надані під час перебування в неволі у полоні в окупанта не можуть вважатись належними, достовірними та допустимими доказами. Вказує на відсутність доказів належного забезпечення військовослужбовців всіма засобами вогневого ураження противника. Вважає, що відповідачем не доведено правомірність прийняття свого рішення, а матеріали справи не містять доказів добровільної здачі ОСОБА_2 у полон. Вказує на викривленість деяких обставин вказаних в акті службового розслідування та вважає, що до дати внесення відомостей у ЄРДР (19.07.2024) за ОСОБА_2 мали бути збережені всі виплати в розмірі посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, усі щомісячні додаткові види грошового забезпечення та додаткова винагорода з 24.10.2023 по 19.07.2024.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що син позивачки, ОСОБА_2 з 19.07.2023 року перебував на військовій служба по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 на посаді кулеметника третього стрілецького відділення першого стрілецького взводу 5-ї стрілецької роти, 2-го стрілецького батальйону.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2023 № 1974 на підставі рапорту виконуючого обов`язки командира другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_3 , з метою уточнення причин та умов зникнення безвісти, зокрема, ОСОБА_2 , призначено службове розслідування (а.с. 118-119).
18.12.2023 за результатами службового розслідування  складено акт, відповідно до змісту якого, 24.10.2023 особовий склад п`ятої стрілецької роти другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 виконував бойові завдання по утриманню позицій в районі АДРЕСА_1 . Того ж дня з 8:50 до 10:50 відбувся штурм ворогом позиції, на якій знаходився, в тому числі, ОСОБА_2 . За допомогою безпілотного літального апарату було встановлено, що за 10-15 метрів від позицій знаходились ворожі військовослужбовці у кількості 10 осіб та вели вогонь зі стрілецької зброї і кидали гранати. Під час даних штурмових дій противника військовослужбовцями зі складу п`ятої стрілецької роти другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 не вівся бій та не чинився опір ворогу. Після того, як противник зайшов на позицію ПВ "ВАЛЛІ", сержант ОСОБА_2 , солдат ОСОБА_4 , солдат ОСОБА_5 добровільно здалися в полон (а.с. 114-118).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 2573 від 18.12.2023 про результати службового розслідування, відповідно до статті 5 Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12.08.1949, зокрема, сержанта ОСОБА_2 визнано таким, що добровільно здався в полон, у зв`язку з чим, начальнику фінансово-економічної служби – головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 наказано не здійснювати виплату грошового забезпечення, в тому числі, сім`ї сержанта ОСОБА_2 з 24.10.2023 (а.с. 113-114).  
10.05.2024 позивачка направила до військової частини НОМЕР_1 заяву про виплату їй грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , захопленого у полон, проте листом листом № 2/7-853 від 31.05.2024 їй було відмовлено. 
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 62024050010006327 від 19.07.2024 відносно, зокрема, ОСОБА_2 який добровільно здався у полон через легкодухість під час здійснення наступально-штурмових дій повідомлено про підозру за ст. 430 КК України (а.с. 149).
Не погоджуючись із наказом  № 2573 від 18.12.2023 та вважаючи протиправною відмову відповідача щодо виплати позивачці грошового забезпечення ОСОБА_2 у т.ч. додаткової винагороди, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про добровільну здачу ОСОБА_2 у полон та, як наслідок, про відсутність підстав для виплати грошового забезпечення членам його сім`ї.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу відповідача № 2573 від 18.12.2023 в частині, що стосується ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.
Закон №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, кожен військовослужбовець Збройних Сил України зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Бойовим статутом Сухопутних військ Збройних Сил України, затвердженим наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 605 від 30.12.2016, врегульовано порядок ведення оборонного або наступального бою.
Згідно з цим Статутом, бій це сукупність узгоджених і взаємопов`язаних за метою, завданнями, місцем і часом ударів, вогню і маневру, які ведуться за єдиним замислом і планом для виконання тактичних бойових завдань в обмеженому районі протягом короткого часу. Бій може бути загальновійськовим, вогневим, повітряним, протиповітряним, морським.
Загальновійськовим боєм є різновид бою, який ведеться об`єднаними зусиллями військових частин і підрозділів різних родів військ та спеціальних військ Сухопутних військ (СВ) у взаємодії з іншими видами Збройних Сил України (ЗС України), а також органами і підрозділами інших військових формувань (ІВФ) та правоохоронних органів (ПрО). Основними видами загальновійськового бою є оборонний і наступальний бій.
Оборонним боєм є загальновійськовий бій, який ведеться з метою відбиття наступу противника, завдання йому максимальних втрат, утримання важливих районів (рубежів, об`єктів) місцевості і створення сприятливих умов для переходу в наступ або ведення інших дій.
Оборонним боєм взводу (відділення, танка) є послідовне виконання тактичних завдань, основними з яких є: нанесення ураження підрозділам противника при їх розгортанні і переході в атаку перед переднім краєм оборони; відбиття атаки противника і утримання зайнятого опорного пункту (позиції); знищення противника, який увірвався на передній край та вклинився в оборону;
Взвод (відділення, танк) повинен бути готовим до тривалого ведення оборонного бою в умовах застосування противником усіх видів зброї та засобів радіоелектронної боротьби (РЕБ) і здатним відбити атаку переважаючих сил танків і піхоти, які підтримуються вогнем артилерії та ударами авіації, активними діями повітряних (морських) десантів та диверсійно-розвідувальних сил (ДРС). Підрозділ повинен стійко утримувати опорний пункт (позицію) і не залишати його без наказу старшого командира. Дії особового складу повинні бути стійкими і активними.
Підрозділи можуть переходити до ведення оборонного бою навмисно або вимушено, в умовах відсутності зіткнення з противником або безпосереднього зіткнення з ним. Оборонний бій організовується завчасно або в ході бою, протягом тривалого часу або у стислі терміни.
В обороні взвод перебуває у постійній готовності до відбиття атаки противника. У разі обходу противником опорного пункту взвод переходить до кругової оборони і, продовжуючи стійко утримувати позиції, що займаються, знищує противника з тилу вогнем усіх видів зброї з основних і запасних позицій або діє за вказівкою командира роти.
Відділення повинно бути готовим до здійснення маневру на загрозливий напрямок, ведення оборонного бою вночі та інших умовах обмеженої видимості, а також у випадку оточення.
З підходом піхоти противника на відстань 30-40 м відділення застосовує гранати. Противник, що увірвався на позицію відділення, знищується вогнем упритул, гранатами і в рукопашному бою. Розповсюдження противника траншеєю і ходом сполучення негайно затримується вогнем і швидким встановленням заздалегідь підготовлених рогаток, їжаків та інших переносних загороджень.
Вихід з бою залишення підрозділами опорного пункту (позицій) у безпосередньому зіткненні з противником і переміщення на безпечну від його вогню відстань, яка забезпечує виконання подальшого завдання. Вихід з бою проводитися з метою відриву від противника, перенесення зусиль з одного напрямку (рубежу) на інший, посилення особливо небезпечних напрямків, закриття проломів, які утворилися внаслідок вогневих ударів противника, прикриття відкритих флангів, а також здійснюється перед відходом.
У будь-якому випадку вихід з бою і відхід проводиться тільки за наказом (з дозволу) старшого командира. Він повинен здійснюватися організовано і не перетворюватися на втечу. Підрозділи у боєздатному стані виходять у призначений район або займають новий опорний пункт (позиції). Відхід підрозділів без зброї не допускається. У разі неможливості евакуювати пошкоджене озброєння і техніку, вони знищуються встановленим порядком за наказом старшого командира на місці.
Пунктом 84 Дисциплінарного статуту Збройних сил України затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі – Дисциплінарний статут), встановлено, що з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини військовослужбовця, може проводитися службове розслідування.
При цьому стаття 85 Дисциплінарного статуту,  визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи частини першої статті 84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Частиною четвертою статті 85 Дисциплінарного статуту встановлено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України визначаються Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Мігністерства оборони України № 608 від 21.11.2017, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за № 1503/31371.
Пунктом 1 розділу ІІІ вказаного порядку встановлено, що рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Розділом V Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України врегульовано, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.
В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.
Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Відповідно до пунктів 1, 4 розділу VІ Порядку, за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
Згідно з частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Згідно з частиною шостою статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками (…) зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі - Порядок № 884).
На підставі пункту 3 Порядку № 884 за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. 
Як визначено абзацом першим пункту 4 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Згідно пункту 6 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей: військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно.
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
На підставі пункту 8 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (установи, організації), місця служби або дезертирували, не здійснюється.
Аналіз зазначених вище норм свідчить, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців не здійснюється членам сімей військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (установи, організації), місця служби або дезертирували.
Отже, за змістом вказаних норм, військовослужбовці, окрім іншого, зобов`язані здійснювати передбачені Бойовим статутом Сухопутних військ Збройних Сил України бойові дії, утримувати позиції, знищувати противника вогнем з усіх видів зброї тощо. У разі захоплення військовослужбовця внаслідок таких дій у полон а бо взяття його заручником, у членів сімей виникає право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, яке реалізується шляхом подання відповідної заяви та документів у визначеному порядку.   
З метою встановлення обставин захоплення військовослужбовця у полон чи взяття його заручником, може бути проведено службове розслідування, результати якого затверджуються наказом.
Судовим розглядом встановлено, що 18.12.2023 за результатами службового розслідування  складено акт, відповідно до  якого, 24.10.2023 особовий склад п`ятої стрілецької роти другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 виконував бойові завдання по утриманню позицій в районі АДРЕСА_1 . Того ж дня з 8:50 до 10:50 відбувся штурм ворогом позиції, на якій знаходився, в тому числі, ОСОБА_2 . За допомогою безпілотного літального апарату було встановлено, що за 10-15 метрів від позицій знаходились ворожі військовослужбовці у кількості 10 осіб та вели вогонь зі стрілецької зброї і кидали гранати. Під час даних штурмових дій противника військовослужбовцями зі складу п`ятої стрілецької роти другого стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 не вівся бій та не чинився опір ворогу. Після того, як противник зайшов на позицію ПВ "ВАЛЛІ", сержант ОСОБА_2 , солдат ОСОБА_4 , солдат ОСОБА_5 добровільно здалися в полон (а.с. 114-118).
На підставі вказаного акту наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 2573 від 18.12.2023 про результати службового розслідування, відповідно до статті 5 Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12.08.1949, зокрема, сержанта ОСОБА_2 визнано таким, що добровільно здався в полон, у зв`язку з чим, начальнику фінансово-економічної служби – головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 наказано не здійснювати виплату грошового забезпечення, в тому числі, сім`ї сержанта ОСОБА_2 з 24.10.2023 (а.с. 113-114).  
Позивачка, стверджуючи про протиправність оскаржуваного наказу вказує на недостатність доказів добровільної здачі в полон ОСОБА_2 та відсутність в акті службового розслідування повного та всебічного дослідження сукупності умов, у яких перебували військовослужбовці, в тому числі і ОСОБА_2 , у момент їх захоплення в полон.   
Втім зі змісту пояснень ОСОБА_6 убачається, що 24.10.2023 він знаходився на КСП «СОСНА», звідки командував ротою. Під час штурму ворогом позиції «ВАЛЛІ», на якій знаходились сержант ОСОБА_2 , солдат ОСОБА_4 , солдат ОСОБА_7 , солдат ОСОБА_5 , за допомогою БПЛА було встановлено, що за 10-15 метрів від позицій знаходились ворожі військовослужбовці в кількості 10 осіб, які вели вогонь зі стрілецької зброї та кидали гранати. Незважаючи на достатню забезпеченість зброєю та боєприпасами, сержант ОСОБА_2 , солдати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , опору не чинили, відсічі не давали, здалися в полон. (а.с. 123-124)
Про добровільну здачу в полон військовослужбовця ОСОБА_2 свідчать і пояснення майора ОСОБА_3 , який зазначив, що 24.10.2023 перебував на КСП «ДІБРОВА», де за допомогою БПЛА побачив як сержант ОСОБА_2 та солдати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 під час штурму ворогом позиції «ВАЛЛІ», не вели бій та не чинили опір, а здалися в полон (а.с. 124-125).
Крім того, відповідно до відеозапису (файл "VIDEO-2024-06-05-09-55-29(1)mp4), ОСОБА_2  вказує на те, що він добровільно здався у полон.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про добровільну здачу ОСОБА_2 у полон та, як наслідок, про відсутність підстав для виплати грошового забезпечення членам його сім`ї.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, колегія судів зазначає наступне.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
По своїй суті, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом – моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Суд зазначає, що завдання моральної шкоди – явище завжди негативне. Проте, з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
При цьому гроші (розмір моральної шкоди) виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (такі висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду.
Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.
В межах спірним правовідносин колегія суддів зазначає про те, що матеріали цієї адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачці моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачці від цього моральної шкоди, а тому вказана вимога  щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.
За таких обставин суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2024 по справі № 480/4644/24  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	З.Г. Подобайло    І.С. Чалий