ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 р. 	Справа № 440/8063/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Мельнікової Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2024 (головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба) по справі № 440/8063/24
за позовом      ОСОБА_1  
до    Міністерства юстиції України,   третя особа:     приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Колотілов Олександр Михайлович 
про визнання протиправним та скасування наказу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 29.12.2023 №3038/7 "Про залишення скарги без розгляду по суті".
В обґрунтування позову зазначила, що звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Колотілова О.М. про державну реєстрацію прав на квартиру, придбану ОСОБА_2 за кошти зі спадкової маси поза межами спадкової справи. Вважала, що таким рішенням її позбавлено спадкового майна її батька. Водночас, відповідач залишив скаргу без розгляду, зазначивши, що оспорюваним рішенням не порушено  права ОСОБА_1 у сфері державної реєстрації. 
Вважала, що спірне рішення прийнято Міністерством юстиції України без надання належної оцінки обставинам справи, без надання оцінки доводам ОСОБА_1 , викладеним у скарзі.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2024 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач, не погодившись із рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне встановлення обставин справи, що призвело до помилкових висновків, просила його скасувати з прийняттям нового про задоволення позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції прийняв рішення, врахувавши відзив на позов Міністерства юстиції України, підписаний працівником іншої юридичної особи - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Доказів на підтвердження можливості представника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції підписувати процесуальні документи та представляти інтереси саме Міністерства юстиції відповідач не надав.
Таким чином, відзив на позовну заяву мав залишитись судом першої інстанції без розгляду, як такий, що підписаний неповноважною особою.
У апеляційній скарзі посилається на ухвали Верховного Суду щодо інституту самопредставництва.
Крім того, вважає, що суд першої інстанції мав не приймати до розгляду і пояснення приватного нотаріуса Колотілова О.М.
Також, вказує, що судом першої інстанції залучено до участі в справі третю особу без прийняття окремого процесуального документу, як передбачено ч. 5 ст. 49 КАС України, а в ухвалі про відкриття провадження у справі, чим фактично примушено позивача надсилати їй процесуальні документи. Крім того, вищенаведеними діями, ОСОБА_1 позбавлена можливості включити до апеляційної скарги заперечення щодо такої ухвали. 
Щодо суті спору, звертає увагу, що у рішенні суд першої інстанції не надав жодної оцінки обставинам поділу спадкового майна ОСОБА_3 між спадкоємцями, неможливості тіткою ОСОБА_1 - ОСОБА_2 отримати частину спадкового майна до його поділу між спадкоємцями першої черги, до яких також належить і позивач. 
На думку апелянта, під час вирішення справи, суд першої інстанції з матеріалів справи мав встановити, що 09.09.2022 ОСОБА_2 не придбала квартиру, що свідчить про безпідставне рішення приватного нотаріуса щодо державної реєстрації прав на таке нерухоме майно. 
Виявивши під час розгляду справи грубі порушення закону, суд першої інстанції мав постановити окрему ухвалу у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення та направити її до органу досудового розслідування. Водночас, таких дій судом не вчинено.
Крім того, вважає, що суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, тоді як така підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Міністерство юстиції України (далі - відповідач) подало відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Колотілов О.М. (далі – третя особа) не подав відзив на апеляційну скаргу.
У зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Жигилія С.П., Перцової Т.С. на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений новий склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Мельнікова Л.В., Бегунц А.О.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 68) та племінницею ОСОБА_2 .
Так, 09.09.2022 приватний нотаріус Колотілов О.М. посвідчив договір купівлі-продажу, за яким продавець, ОСОБА_4 передав, а покупець, ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 93-95).
Того ж дня до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесено запис від 09.09.2022, індексний номер 64749425, про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 09.09.2022 приватним нотаріусом Колотіловим О.М. (а.с. 67).
10.09.2023 ОСОБА_1 звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою, в якій просила скасувати рішення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Колотілова О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 64749425 від 09.09.2022 (а.с. 63-66).
У скарзі зазначила, що рішенням державного реєстратора порушене її право на отримання спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком - ОСОБА_3 .
14.11.2023 відповідач листом повідомив ОСОБА_1 , що розгляд скарги відбудеться 30.11.2023 на засіданні центральної Колегії Міністерства юстиції з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції (а.с. 90).
30.11.2023 центральна Колегія Мін`юсту з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції склала висновок, яким рекомендувала залишити скаргу ОСОБА_1 без розгляду по суті, оскільки скаргу подано особою, права якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням не порушено (а.с. 149-150).
29.12.2023 Міністерство юстиції України прийняло наказ № 3038/7, яким скаргу ОСОБА_1 від 10.09.2023 залишило без розгляду по суті,  оскільки скаргу подано особою, права якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням не порушено (а.с. 10).
Не погодившись з наказом відповідача, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ прийнятий відповідачем в межах повноважень та у спосіб, встановлений чинним законодавством.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ч. 2  ст. 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень урегульовані Законом України від 01.07.2004 №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон №1952-IV).
За визначенням термінів, зазначених у ч. 1 ст. 2 Закону №1952-IV:
державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження;
реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру.
Згідно з ч. 1 ст.і 5 Закону №1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме:
житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.
За змістом ч. 1 ст. 10 Закону №1952-IV нотаріус є державним реєстратором.
В силу ст. 27 Закону №1952-IV, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 10 Закону №1952-IV визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:
відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;
відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;
відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих / отриманих документах;
наявність обтяжень прав на нерухоме майно;
наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації.
Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (п.2 ч.3 ст.10 Закону №1952-IV).
Статтею 37 Закону №1952-IV передбачено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав.
Так, згідно вищевказаної статті Закону рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду.
Міністерство юстиції України розглядає:
1) скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;
2) скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України;
3) повідомлення державного реєстратора про виявлений ним факт використання його ідентифікаторів доступу до Державного реєстру прав іншими особами.
Під час розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України здійснюється також перевірка відповідності законодавству у сфері державної реєстрації прав рішень, дій або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, що оскаржувалися до відповідного територіального органу.
Територіальні органи Міністерства юстиції України розглядають скарги на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації (крім рішень про державну реєстрацію прав), які здійснюють діяльність у межах території, на якій діє відповідний територіальний орган.
Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів особою, права якої порушено, протягом двох місяців з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав, але не пізніше одного року з дня прийняття відповідного рішення, здійснення дії або бездіяльності.
Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення своїх прав, але не пізніше шести місяців з дня прийняття відповідного рішення, здійснення дії або бездіяльності.
До скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав можуть бути додані документи (їх копії), що підтверджують порушення прав скаржника.
Скарга на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав, що подана особою, яка не має на це повноважень, або не містить відомостей про прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (місцезнаходження), суть (реквізити) оскаржуваного рішення, дій або бездіяльності, обставини, якими обґрунтовується порушення прав скаржника, дати, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав (якщо зазначення такої дати є обов`язковим), повертається скаржнику на підставі мотивованого рішення Міністерства юстиції України, його територіального органу не пізніш як через 15 днів з дня її надходження.
Повернення скарги не позбавляє скаржника права на повторне її подання в установленому порядку.
Перебіг строку на оскарження зупиняється з дня подання скарги до дня її повернення скаржнику.
Частиною 6 ст. 37 Закону №1952-IV передбачено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають одне з таких мотивованих рішень, яке не пізніше наступного робочого дня з дня його прийняття розміщується на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України чи відповідного територіального органу:
про задоволення скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність не відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав);
про відмову в задоволенні скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав);
про залишення скарги без розгляду по суті.
Міністерство юстиції України, його територіальні органи залишають скаргу на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав без розгляду по суті, якщо, зокрема, скаргу подано особою, права якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю у сфері державної реєстрації прав не порушено.
Процедуру здійснення Міністерством юстиції України та його територіальними органами розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України визначає Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів  державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України, який затверджений постановою КМУ від 25.12.2015 № 1128 (далі - постанова № 1128).
Згідно пункту 2 розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом.
Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком.
Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юстом чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації (колегії), положення про які затверджуються Мін`юстом.
Розгляд скарги у сфері державної реєстрації здійснюється у строки, встановлені Законом України "Про звернення громадян" (п. 4 Постанови № 1128), що відповідає 1 місяцю з дня надходження скарги, та не може перевищувати 45 днів.
Згідно п. 13 Постанови 3 1128 за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи:
1) встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту;
2) підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.
Відповідно до п. 14 Постанови № 1128 за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.
Рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні, висновок колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) або їх засвідчені копії розміщуються на офіційному веб-сайті Мін`юсту чи відповідного територіального органу не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після прийняття рішення Мін`юстом чи відповідним територіальним органом.
За результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації у строки, встановлені Законом України "Про звернення громадян", засвідчені в установленому законодавством порядку відповідні копії рішень Мін`юсту чи його територіального органу, копії висновків колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) разом із супровідним листом надсилаються скаржнику.
Відповідно до п. 17 Постанови № 1128 рішення, дії або бездіяльність Мін`юсту можуть бути оскаржені до суду.
У разі скасування судом рішення Мін`юсту за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст забезпечує новий розгляд такої скарги відповідно до цього Порядку.
З системного аналізу наведених правових норм слідує, що відповідач наділений повноваженнями з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав. При цьому, у випадку подання скарги особою, права якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю у сфері державної реєстрації прав не порушено, на відповідача за результатами її розгляду покладено обов`язок прийняти рішення про залишення скарги без розгляду по суті.
Судом встановлено, що 09.09.2022 приватним нотаріусом Колотілова О.М. посвідчено та внесено до Державного реєстру прав на нерухоме майно  договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбала у власність  квартиру АДРЕСА_1 .
10.09.2022 ОСОБА_1 оскаржила до Міністерства юстиції України  рішення приватного нотаріуса Колотілова О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 64749425 від 09.09.2022. До скарги додала, зокрема, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , листа Решетилівського ВДРАЦС від 11.01.2023, листа Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області від 14.10.2022, листа УПФУ у Полтавській області від 12.07.2023, заяви ОСОБА_2 від 19.06.2023, титульної сторінки спадкової справи ОСОБА_3 , заяви ОСОБА_5 від 13.05.2022 про прийняття спадщини. 
Позивач у скарзі від 10.09.2023 наполягала на тому, що її тітка ОСОБА_2 є безробітною та не мала коштів для придбання квартири, отже сума коштів ймовірно безпідставно набута  нею  зі спадкового майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом з тим, державний реєстратор не перевірив вищевказаних обставин, у зв`язку з чим безпідставно посвідчив договір купівлі – продажу від 09.09.2022. 
Відповідач, за наслідками розгляду скарги, дійшов висновку, що скаргу подано особою, права якої у зв`язку з оскаржуваним рішенням не порушено.
Мотивуючи таке рішення відповідач у висновку від 30.11.2023 зазначив, що відповідно до поданих разом зі скаргою документів, а також відомостей Державного реєстру прав у скаржниці відсутнє право власності або інші речові права на квартиру, що була об`єктом державної реєстрації прав.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону №1952-IV загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 2-1) одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості та державної реєстрації прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу, на підставі якого вчинено відповідну реєстраційну дію, отже спірним рішенням приватного нотаріуса Колотілова О.М. від 09.09.2022 її права не порушені.
Доводи апелянта про те, що внаслідок вчинення дій ОСОБА_6 порушено її право на отримання спадщини, оскільки ОСОБА_2 використала кошти зі спадкової маси для придбання квартири колегія суддів вважає припущеннями, які не підтверджені наявними в справі доказами.
Надані позивачем докази свідчать лише про наявність спору щодо спадщини та не підтверджують походження коштів ОСОБА_2 на придбання квартири. 
Наявність між ймовірними спадкоємцями ОСОБА_3 судового спору про право на спадщину (цивільна справа №546/239/23) не є доказом порушення прав позивача внаслідок державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру відповідно до договору купівлі-продажу від 09.09.2022.
В свою чергу, підставою для звернення особи до Міністерства юстиції зі скаргою на рішення про державну реєстрацію прав є наявність порушеного права скаржника; таке звернення здійснюється особою, якій це право належить з метою його захисту.
Відсутність обставин, що підтверджують порушення права особи, за захистом якого вона звернулась, недотримання особою, яка подає скаргу, передбачених законом вимог щодо її оформлення, неподання доказів порушення внаслідок прийняття державним реєстратором рішення її прав, виключає можливість розгляду скарги.
Питання наявності/відсутності порушення права особи внаслідок прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію підлягає першочерговому з`ясуванню під час розгляду скарги на реєстраційні дії, а обов`язок щодо такого доведення покладається на скаржника.
Таким чином, у контексті аналізу поданих позивачем до Мін`юсту разом із скаргою додатків, колегія суддів зазначає, що вони не містять жодної інформації про те, що саме оскаржуваним рішенням у сфері державної реєстрації порушено права скаржника на володіння, користування та/або розпорядження майном, що було предметом державної реєстрації.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що скарга позивача обґрунтовано залишена відповідачем без розгляду по суті.
Доводи апелянта про помилкове врахування судом першої інстанції відзиву на позов Міністерства юстиції, поданого особою, що не має права представляти його інтереси колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.
Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що право на подання і підписання, зокрема, апеляційної скарги має особисто керівник, член виконавчого органу (для юридичних осіб, в яких створений такий орган) чи інша особа в порядку самопредставництва, або представник на підставі довіреності.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08.06.2022 у справі №303/4297/20 зазначила, що з 29.12.2019 самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень. 
Наявність або відсутність у ЄДР даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень.
Також, питання підтвердження повноважень особи, яка діє в порядку самопредставництва вже було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, яка в постанові від 11.09.2024 у справі № 440/14831/23 дійшла наступних висновків.
З огляду на імперативні вимоги статей 1, 3 КАС України про те, що процесуальні повноваження суду та порядок здійснення судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, адміністративний суд, для підтвердження повноважень особи на участь в судовому процесі через самопредставництво або через представника, має право вимагати тільки ті документи, які визначені статтею 55 КАС України (для підтвердження повноважень по самопредставництву) або статтею 59 КАС України (для підтвердження повноважень представника). Проте суд не має права відмовляти у доступі до правосуддя, якщо із поданих учасником справи або його представником документів можна установити вид участі в судовому процесі та повноваження такої особи.
За наслідками аналізу норм права Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зробила висновок, що наявність певних обмежень щодо обсягу дій під час самопредставництва юридичної особи (наприклад, права на укладення мирової угоди, яке може бути зарезервоване виключно за керівником юридичної особи) не позбавляє можливості здійснювати самопредставництво юридичної особи належно уповноваженою особою [членом керівного органу чи працівником, якому статутом, положенням чи іншим нормативним (не разовим) документом надано постійне повноваження представляти юридичну особу у зовнішніх відносинах].
З матеріалів цієї справи слідує, що відзив на позов від імені Міністерства юстиції України підписаний представником Чемерисом В.М. – завідувачем сектору судової роботи у Полтавській області Управління судової роботи Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який на підтвердження своїх повноважень надав, зокрема, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань підтверджено, що Чемерис Віталій Михайлович має повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи - Міністерства юстиції України, у тому числі підписувати договори тощо (діє виключно в судах України без окремого доручення керівника з правом посвідчення копій документів щодо повноважень, без права: відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладання мирової угоди) (а.с. 57).
Таким чином, враховуючи, що відповідно до витягу з ЄДР Чемерис В.М. мав повноваження на представництво відповідача в порядку самопредставництва, зокрема, на підписання відзиву на позов.
Наведене свідчить про достатність доказів на підтвердження повноважень Чемериса В.М. представляти Міністерство юстиції в адміністративному судочинстві, підписувати процесуальні документи у цій справі в порядку самопредставництва.
Посилання скаржника на ухвали Верховного Суду, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги про залучення судом першої інстанції до участі третьої особи  ухвалою про відкриття провадження та без прийняття окремого процесуального документу, що призвело до позбавлення позивача викласти заперечення у апеляційній скарзі на таку ухвалу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки жодною нормою КАС України не передбачено обов`язку суду приймати окремі процесуальні документи з таких питань.
Відповідно до ч. 5 ст. 49 КАС України про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Ухвала за наслідками розгляду питання про вступ у справу третіх осіб окремо не оскаржується. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 відкрито провадження у справі та залучено до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Колотілова О.М.
Отже, судом першої інстанції, на виконання  ч. 5 ст. 49 КАС України постановлено ухвалу про залучення третьої особи.
При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач була не позбавлена можливості викласти заперечення щодо ухвали від 22.07.2024 в частині залучення судом третьої особи в апеляційній скарзі на рішення від 13.09.2024.
Доводи апелянта про безпідставне не постановлення судом першої інстанції окремої ухвали колегія суддів відхиляє, оскільки вказане є правом суду, а не обов`язком. 
Щодо доводів скаржника про порушення вимог процесуального закону, а саме розгляд справи за правилами спрощеного, а не загального позовного провадження, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності, а також може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Водночас, згідно з ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 4 ст. 12 КАС України встановлено які саме справи розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються та цей перелік є тотожнім ч.4 ст.257 КАС України, з урахування також доповнених пунктів 5 та 6 до ч.4 ст.12 КАС України: 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: 1) прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище; 10) інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження; .
З цими положеннями співвідносяться (частково) норми ч. 1 ст. 263 КАС України, яка визначає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності ( щодо: 1) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; 2) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; 3) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; 4) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію).
Згідно з ч. 5 ст. 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
Аналізуючи наведені положення процесуального закону у контексті доводів позивача колегія суддів дійшла таких висновків:
- у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України);
- якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався за виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у частині четвертій статті 257 КАС України);
- за відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження; водночас, з урахуванням вимог, встановлених у частині третій статті 257 КАС, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження;
-   скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд з підстави, встановленої пунктом 2 частини другої статті 353 КАС, стосується тих випадків, коли суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, щодо якої процесуальний закон містить імперативні вимоги про розгляд за правилами загального позовного провадження.
Відповідні правові висновки викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 19.05.2022 у справі № 640/23359/20.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що ця справа не належить до справ незначної складності у значенні ч. 6 ст. 12 КАС України. Проте, віднесення її до цієї "категорії" не дає достатніх підстав вважати, що її розгляд мав відбуватися виключно за правилами загального позовного провадження.
Водночас тільки те, що ця справа не є справою незначної складності ще не визначає процедури її розгляду (тобто за правилами загального позовного провадження). Зважаючи на положення ч. 4 ст. 12, ч. 4 ст. 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження, як уважає апелянт, немає. Скоріш навпаки, адже за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України).
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду . Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 13.09.2024 по справі № 440/8063/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Мельнікова