ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" лютого 2025 р.           Справа№ 910/8533/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Коротун О.М. 
          Суліма  В.В. 
 
розглянувши у письмову провадженні, без виклику сторін, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 
у справі № 910/8533/24 (суддя Мандриченка О.В)
за     позовом      Товариства з обмеженою відповідальністю "ОВК-Системи"
до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"
про   стягнення 159 599,73 грн 
                                                                                                    
                                                            ВСТАНОВИВ:

              Короткий зміст позовних вимог

          У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ОВК-Системи"  (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"  (далі - відповідач)  про стягнення суми грошових коштів у розмірі 159 599,73 грн, з яких 112  958,83 грн заборгованості, 38  382,58 грн - інфляційних втрат та 8 258 32 грн - 3% річних.
          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 739/3 від 27.10.2020.
  
          Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

          Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 у справі         №910/8533/24 позов задоволено повністю.
           Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОВК-Системи" 112  958,83 грн заборгованості, 38 382,58 грн - інфляційних втрат, 8  258,32 грн - 3% річних та 3  028,35 грн судового збору.  
                            Задовольняючі позовні вимоги суд зазначив, що відповідачем не доведено належними засобами доказування неможливість здійснення оплати товару за договором внаслідок введення воєнного стану.
           Матеріали справи не містять належних доказів повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин та відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за договором поставки № 739/з від 27.10.2020.
          Більш того, прострочення виконання зобов`язань відповідача зі сплати поставленого товару виникло 26.01.2022, тоді як воєнний стан в Україні введено з 24.02.2022.

          Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

          Не погоджуючись з вказаним рішенням,       Приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Київміськбуд" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 у справі  №910/8533/24 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.
          Апелянт зазначає, що до матеріалів справи надані не додано необхідний пакет документів згідно з п. 5.4 договору.
          Крім того, апелянт зауважує, що невиконання чи/або прострочення зобов`язань відповідачем сталося чи могло статися з незалежних обставин, які визначені форс-мажорними обставинами (військова агресія Російської Федерації проти України), відповідно відсутні підстави для  нарахування згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України індексу інфляції та 3 % річних.  
          При цьому,  апелянт вказує, що судом задоволено стягнення індексу інфляції та 3% річних, що є надмірним тягарем для Компанії, складним фінансовим навантаженням для діяльності  Компанії та водночас не є прямими збитками позивача, тому, на думку апелянта, суд першої інстанції з урахуванням положень ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України повинен був зменшити розмір неустойки.

          Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

          У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОВК-Системи"  у своєму відзиві, наданому до суду 20.12.2024, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.
          Також позивач зауважує, що останній навів обставини та підтвердив  свої доводи належними та допустимими доказами, що свідчать про факт виконання ним  умов договору (поставка товару в повному обсязі, належної якості  та прийняття відповідного товару  апелянтом в повному обсязі та без будь-яких зауважень), натомість апелянт не надав жодного доказу на підтвердження виконання  ним умов договору, а саме здійснення  повної оплати за отриманий товар. 
          Твердження апелянта щодо відсутності доказів про несплату коштів  позивачу  за поставлений товар нівелюються безпосередньо  як змістом відзиву на позовну заяву, так і змістом апеляційної скарги, а отже не заслуговують на увагу. 
          Крім того, на переконання позивача апелянтом не було надано жодного доказу, який свідчив би про дію форс-мажорних обставин на його господарську діяльність, які були б наслідком невиконання своїх зобов`язань за договором. 
          При цьому, позивач вказав, що  апелянт не наводить того  факту, що сплата           8 258,32 грн - 3% річних та 38 382,58 грн - інфляційних втрат стане надмірним тягарем для Компанії та створить складне фінансове навантаження, адже апелянтом не було надано копії фінансової звітності та будь-яких інших документів на підтвердження факту надскладного фінансового становища Компанії.

          Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги 

          Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2024 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів: Коротун О.М., Суліма В.В.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2024 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 у справі №910/8533/24 залишено без руху.
          Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду докази сплати судового збору у розмірі 4 542,36 грн.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 у справі №910/8533/24 та розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати   у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).  
          З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення  сторін  про розгляд апеляційної скарги у порядку  письмового провадження, що підтверджується повідомленнями  про вручення поштових відправлень, встановлених  ухвалою  Північного апеляційного господарського суду  від 26.11.2024, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті. 

          Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

          Згідно зі  статтею 269 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Відповідно до  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
          Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
          Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
          Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
          Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/8533/24 розглядалась протягом розумного строку.
          Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача  в межах викладених скаржником доводів та вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

          Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

          Судом першої інстанції встановлено, 27.10.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОВК-Системи" (далі також - позивач, постачальник) та Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Київміськбуд" (далі також - відповідач, замовник) укладено договір поставки № 739/з (далі - договір), відповідно до умов  якого, постачальник, в порядку і на умовах передбачених договором, протягом 2020-2021 років, зобов`язався поставити та передати у власність замовника кошики для кондиціонерів (далі також - товар) для об`єктів замовника, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити вартість товару, відповідно до умов договору.
          Кількість товару, його характеристики, обумовлюються у заявках замовника.
          Загальна ціна договору, відповідно до п. 3.1. договору становить 5 000 000 грн, у тому числі ПДВ (20%) - 833    333,33 грн.
          Відповідно до п. 4.1. договору, замовник здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника у строк не пізніше 20 банківських днів після дати поставки партії товару постачальником на умовах, передбачених в п. 5.4 цього договору.
          Пунктом 5.4 договору сторони погодили, що датою поставки товару вважається день, в який товар фактично переданий від постачальника до замовника на місце поставки, визначене Замовником у заявці в належній якості, кількості та з необхідним пакетом документів, до якого входять: товарно-транспортна накладна; сертифікат (паспорт) якості виробника; видаткова накладна; гарантійні документи та документи, що гарантують якість та відповідність поставленого товару.
          Згідно з п. 6.3.1 договору, постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором та заявок замовника, а також має право своєчасно та в повному обсязі отримати оплату за поставлений товар (п. 6.4.1 договору).
          У свою чергу замовник зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі здійснювати оплату вартості товару (п. 6.1.1. договору).
          За умовами п. 11.1. договору, цей договір набирає чинності з дати його укладення обома сторонами і діє до 31.12.2021, але у будь-якому випадку, до повного виконання сторонами взятих на себе за цим договором зобов`язань.
          Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що відповідач 24.12.2021 прийняв без будь-яких зауважень товар в кількості 188 штук на загальну суму 719 632,42 грн, проте відповідач  здійснив лише часткову оплату вартості поставленого товару, а саме на загальну суму 606 673,59 грн, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість за договором у розмірі 112  958,83 грн.

          Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови. 

          Згідно зі  ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
          Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
          Частинами 1, 3, 5  ст. 626 Цивільного кодексу України  встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
          У відповідності до положень ст.    627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
          Згідно зі  ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
          Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.
          Відповідно до ч. 1  ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Статтею 655 Цивільного кодексу України  унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Згідно ч. 1  ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
          Частина 1  ст. 193 Господарського кодексу України  встановлює, що суб`єкти господарювання    та    інші    учасники    господарських відносин повинні виконувати господарські    зобов`язання належним чином відповідно до закону,    інших правових актів,    договору, а за відсутності     конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських     договорів     застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
          Частиною 2  ст. 193 Господарського кодексу України  визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
          Положеннями  ст. 526 ЦК України  передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно    до умов договору та вимог цього  кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно    до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
          Договір, відповідно до  ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
          Судом першої інстанції  встановлено, що на виконання умов договору позивачем було відвантажено, а відповідачем, а саме уповноваженою особою за довіреністю № 8635 від 24.12.2021 Корольовою Л.В., без зауважень прийнято товар за договором в кількості 188 штук, що підтверджується видатковою накладною № 5358 від 24.12.2021 року, товарно-транспортною накладною № Р5358 від 24.12.2021 (наявні в матеріалах справи).           
          Також  позивачем виставлено відповідний рахунок на оплату № 18430 на суму 719 632,42 грн.
          За змістом ч. 1  ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
          Відповідно до п. 4.1. договору, замовник здійснює оплату товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника у строк не пізніше 20 банківських днів після дати поставки партії товару постачальником на умовах, передбачених в п. 5.4 цього договору.
          Отже, відповідач у строк по 25.01.2022 мав здійснити оплату товару, поставленого відповідно до видаткової накладної № 5358 від 24.12.2021.
          Частиною 1  ст. 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до    ст. 632    цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
          Згідно із ч.ч. 1, 2  ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.  Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач здійснив лише часткову оплату вартості поставленого товару, а саме на загальну суму 606 673,59 грн, що не заперечується скаржником.
          Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що обставина щодо сплати відповідачем на користь позивача грошових коштів у розмірі 606 673,59 грн за поставлений товар не підлягає доказуванню.
          При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що до матеріалів справи надані не в повному об`ємі документи згідно з п. 5.4 договору, які підтверджують заборгованість, оскільки матеріали справи не містять, а апелянтом не було подано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування  факту поставки  відповідної кількості товару як і не заперечується факт його прийняття, що свідчить про дотримання сторонами умов п. 5.4 договору для можливості здійснення оплати за поставлений і отриманий товар. 
          Таким чином, враховуючи, що за видатковою накладною № 5358 від 24.12.2021 та товарно-транспортною накладною № Р5358 від 24.12.2021 позивачем поставлено відповідачеві товар загальною вартістю 719    632,42 грн з ПДВ, сума несплаченої вартості останнім товару складає 112 958,83 грн.
          З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині  стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 112 958,83 грн.          
          Стосовно позовних вимог в частині стягнення  38 382,58 грн інфляційних втрат та 8 258,32 грн 3% річних, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №  646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 року у справі №915/880/18, від 26.09.2019 року у справі №    912/48/19, від 18.09.2019 року у справі №  908/1379/17 тощо).
          Вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
          Аналогічна правова позиція  викладена в постанові Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі  № 905/600/18.
          Колегія суддів, перевіривши розрахунок заявлених позивачем до стягнення 3 % річних у розмірі  8 258,32 грн та  інфляційних втрат у розмірі    38 382,58 грн за період з 26.01.2022 по 03.07.2024, погоджується з висновком суду першої інстанції про його обґрунтованість та наявність підстав для задоволення цих вимог.
          При цьому,  апеляційна скарга не містить заперечень щодо сум інфляційних втрат та 3% річних. Контрозрахунок відповідачем не надано.
          Щодо твердження скаржника, що невиконання чи/або прострочення зобов`язань відповідачем сталося чи могло статися з незалежних обставин, які визначені форс-мажорними обставинами (військова агресія Російської Федерації проти України), відповідно відсутні підстави для  нарахування згідно ст. 625 Цивільного кодексу України індексу інфляції та 3 % річних, колегія суддів зазначає таке.  
          Згідно з п. 9.3 договору,  якщо виконання зобов`язань за цим договором стане неможливим через форс-мажорні обставини, сторони повинні негайно повідомити одна одну про виникнення форс-мажорних обставин та про припинення їхньої дії.
          Початок та період дії вказаних обставин підтверджує сторона, яка підпала під дію таких обставин, довідкою відповідного органу (п. 9.4. договору).
          Відповідно до  ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україна",  Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
          Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
          Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на своєму сайті в мережі Інтернет розмістила лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що адресований «Всім кого це стосується», згідно якого на підставі ст.  14,  14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до  Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
          Статтею 617 Цивільного кодексу України  передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
          Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
          Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
          Судом першої інстанції встановлено, що скаржником не було надано ні суду першої  інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст.  73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів,      що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором, не надано повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин та відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за договором поставки № 739/з від 27.10.2020.
          Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено належними засобами доказування неможливість здійснення оплати товару за договором внаслідок введення воєнного стану.
          При цьому, колегія суддів зауважує, що прострочення виконання зобов`язань відповідача зі сплати поставленого товару виникло 26.01.2022, тоді як воєнний стан в Україні введено з 24.02.2022.
          Згідно із ч. 2-3  ст. 13 ГПК України  учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
          Відповідно до ч. 1  ст. 73 ГПК України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          За приписами ч. 1  ст. 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
          Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України  визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
          Відповідно до ч. 1  ст. 77 ГПК України  обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
          За приписами ч. 1  ст. 86 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
          З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення  позовних вимог в цій частині. 
          При цьому, колегія суддів відхиляє твердження скаржника, що стягнення інфляційних втрат та 3% річних є надмірним тягарем для Компанії, складним фінансовим навантаженням для діяльності  Компанії, з огляду на наступне.
          Відповідно до ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України  розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
          Згідно  із ч. 1  ст. 549 Цивільного кодексу України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
          У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги:    ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (ст. 233 Господарського кодексу України).
          Відповідно до ч. 1  ст. 230 Господарського кодексу України  штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
          Зменшення неустойки є протидією необґрунтованому збагаченню однією із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
          З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України, ч. 1  ст. 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.
          Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
          Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
          Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені  ст. 3 Цивільного кодексу України  (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України  на власний розсуд, за внутрішнім переконанням, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення, та конкретний розмір зменшення неустойки.
          Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до  ст. 86 ГПК України  за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
          Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права,  а саме  ст. 551 Цивільного кодексу   та  ст. 233 Господарського кодексу України,  неодноразово викладався Верховним Судом у постановах, зокрема від 23.10.2019 у справі № 917/101/19, від 06.11.2019 у справі № 917/1638/18, від 17.12.2019 у справі № 916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі  № 911/873/19, від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 у справі № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 та від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20.
          При цьому, колегія суддів зазначає, що проценти та інфляційні нарахування, передбачені  ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а є складовими основного боргу.
          За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ОВК-Системи" повністю.
          У частині  заявлених до стягнення з відповідача 25 000,00 грн витрат пов`язаних з розглядом справи, апелянт не оскаржує . 
          Відповідно до  ч. 1  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому в цій частині спірне рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 у справі №910/8533/24 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості  не перевіряється.
          Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
          Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. 
          Так, доводи апеляційної скарги відповідача  фактично зводяться до переоцінки обставин, правильно встановлених судом першої інстанції.

          Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

          Відповідно до пункту 3 частини 2  статті 129 Конституції України  та частини 1  статті 74 Господарського процесуального кодексу України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
          Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1  статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
          Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
          Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8  статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
          Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній    скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
          Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
          Таким чином, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 у справі №910/8533/24 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва  від 21.10.2024 у справі № 910/8533/24 слід залишити без змін.
          Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3  статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
          З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку  статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись статтями  129,  269,  270,  275,  276,  281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
                                                  
                                                        УХВАЛИВ:

           1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024  у справі № 910/8533/24  залишити без задоволення.
           2. Рішення Господарського суду міста Києва  від 21.10.2024 у справі № 910/8533/24 залишити без змін.
           3. Судові витрати    за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.
           4. Матеріали справи №910/8533/24 повернути до Господарського суду міста Києва.                     
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3  ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.          

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                В.В. Сулім