Номер провадження: 22-ц/813/963/25 
Справа № 496/5486/22
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                 Назарової М.В.,
суддів:                                         Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                         Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»
на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2023 року, ухвалене Біляївським районним судом Одеської області у складі: судді Буран В.М. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Консалт Солюшенс” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами,

                                                в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» звернулось до суду з вказаним позовом, який мотивувало тим, що 26 липня 2013 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області у цивільній справі № 496/1740/13-ц позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість у розмірі 327 381,40 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 609,50 грн з кожного співвідповідача.
Правовідносини, що були предметом судового розгляду, виникли на підставі кредитного договору № 469-0131005/ФКІВП-08 від 01.09.2008 та договору поруки № 647- 0131005/ZФПOP-08/2 від 01.09.2008.
21 липня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № 2292/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі № 236. 
За змістом пункту 1 цього Договору Банк відступив Новому кредитору належні Банку права вимоги до Боржників, зазначених у Додатку № 1 Договору, в тому числі, права вимоги до правонаступників Боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами іпотеки, згідно реєстру у Додатку № 1 до Договору. Сторонами було виконано умови Договору № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 року. ТОВ «Консталт Солюшенс» сплатило ПАТ «Дельта» кошти в порядку пункту 4 Договору до дня укладення Договору у розмірі 15 186 587,48 гривень без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 166 від 16.07.2020. За змістом пункту 74, 74.3 Додатку № 1 до Договору № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 за кредитним договором № 469-0131005/ФКІВП-08 від 01.09.2008, ОСОБА_2 за договором поруки № 647-013005/ZФПОР-08/2 від 01.09.2008.
ТОВ «Консалт Солюшенс» є правонаступником ПАТ «Дельта Банк» у правовідносинах що були предметом розгляду у справі № 496/1740/13-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 22.12.2020 року ухвалою Біляївського районного суду Одеської області заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» задоволено та замінено сторону стягувача її правонаступником у справі № 496/1740/13-ц.
ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Носенка С.Б. з заявою про примусове виконання дублікату виконавчого листа виданого, 19.05.2021 року виданого Біляївським районним судом Одеської області, 22.02.2021 року та 14.06.2021 року постановами виконавця відкриті виконавчі провадження.
Враховуючи, що відповідачі не сплатили заборгованість, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» заборгованість у розмірі 83973,20 грн, яка складається з: 61424,25- інфляційне збільшення, 22548,95 – 3% річних за користування грошовими коштами. 
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2023 року позов ТОВ «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами та судових витрат – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» заборгованість у розмірі 83 973,20 грн, яка складається з: 61 424,25 грн – інфляційного збільшення; 22 548,95 грн – 3 % річних за користування грошовими коштами.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» судовий збір у розмірі 2481 грн. В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» просить рішення в частині відмови стягнення коштів за інфляційне збільшення та 3% річних з ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги до ОСОБА_2 про солідарне стягнення на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» грошових коштів у розмірі 83973,20 грн задовольнити в повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення суду, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.
Доводами апеляційної скарги є те, що відповідач ОСОБА_2 , окрім статусу поручителя, є також солідарним боржником за рішенням суду, а отже, боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідають за невиконання зобов`язання у солідарному порядку. Оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» звернулося з вказаним позовом про стягнення втрат та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішення суду про стягнення боргу, а не за виконання грошового зобов`язання як сплати чергових платежів по кредитному договору, то ст. 625 ЦК України підлягає застосуванню до обох солідарних боржників за рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однаково.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційного збільшення та 3% річних у відношенні ОСОБА_2 , застосував висновки Великої Палати Верховного Суду № 202/4494/16-ц, №310/11534/13-ц та № 444/9519/12, які були надані у контексті того, що предметом цього спору є застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки у зв`язку зі зверненням кредитора з вимогою до поручителя про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1048, 1050 ЦК України з порушенням встановленого законодавством або договором поруки строку, при наявності преюдиційного рішення суду про задоволення вимог кредитора до поручителя.
Зазначає, що правовідносини у справі № 202/4494/16-ц, № 310/11534/13-ц та № 444/9519/12 не є подібними із правовідносинами у цій справі - № 496/5486/22, відповідно і встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними.
Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц , скаржник зазначає, що позивачем подано позов після набрання законної сили рішення, яким встановлена заборгованість за договором кредиту та договором поруки, що не було виконане боржниками в повному обсязі, в результаті чого, у Товариства виникло законне право керуючись ст. 625 ЦК України, нарахувати 3% штрафних санкцій за користування грошовими коштами та інфляційні втрати на залишок заборгованості по рішенню суду.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
Справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_3 .
Рішенням Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю ОСОБА_3 звільнено з посади судді Луганського апеляційного суду (відрядженої до Одеського апеляційного суду), у зв`язку з поданням заяви про відставку. 
Із наведених підстав справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Лозко Ю.П., Коновалова В.А. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2024).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду на 18 лютого 2025 року на 12-30 год.
У судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» Теребуха К.І. підтримала доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_2 належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 212).
Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню. 
Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині відмови у стягненні коштів за інфляційне збільшення та 3% річних з ОСОБА_2 . 
Судом встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.07.2013 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта банк» стягнуто солідарно заборгованість у розмірі 327 381,40 грн та судові витрати (а.с. 15-16).
Заборгованість виникла на підставі кредитного договору № 647-0131005/ФКВІП-08 від 01.09.2008 , укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 (а.с. 17-24). Поручителем ОСОБА_1 перед банком виступила ОСОБА_2 , про що укладено договір поруки № 647-0131005/ZФПОР-08/2 (а.с. 26).
21.07.2020 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № 2292/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі № 236. За змістом пункту 1 цього Договору Банк відступив Новому кредитору належні Банку права вимоги до Боржників зазначених у Додатку № 1 Договору, в тому числі, права вимоги до правонаступників Боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами іпотеки, згідно реєстру у Додатку № 1 до Договору. 
За змістом пункту 74, 74.3 Додатку № 1 до Договору № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 за кредитним договором № 469-0131005/ФКІВП-08 від 01.09.2008 , ОСОБА_2 за договором поруки № 647-013005/ZФПОР-08/2 від 01.09.2008 (а.с. 27-39).
ТОВ «Консалт Солюшенс» як правонаступник ПАТ «Дельта Банк» у правовідносинах, що були предметом розгляду у справі № 496/1740/13-ц, звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, та ухвалою суду від 29.04.2021 видано дублікат виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості та поновлено строк звернення до виконання вказаного виконавчого листа (а.с. 40-43).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області від 22.02.2021 відкрито виконавче провадження відносно ОСОБА_1 (а.с. 45-46).
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області від 14.06.2021 відкрито виконавче провадження відносно ОСОБА_2 (а.с. 47-48).
Підставою для звернення позивача до суду та заявлення вимоги про стягнення з відповідачів інфляційні втрат та 3% річних за користування грошовими коштами стало невиконання вчасно останніми рішення суду згідно наданих позивачем розрахунків (а.с. 9-11).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , суд виходив із того, що вказане стягнення інфляційного збільшення та 3 % річних відбувається поза межами її поручительства.
Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Верховний Суд у постанові від 18.09.2024 року у справі № 761/26741/22 зазначив, водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:
1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
2)  конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц,  від 18 березня 2020 року у справі  № 902/417/18).
У постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц).
Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для стягнення у цій справі інфляційних втрат та 3 % річних, адже вимога фінансової установи про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Первісний кредитор Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання за кредитним договором № 647-0131005/ФКВІП від 01.09.2008 року щодо строку дії договору, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.07.2013 року по справі № 496/1740/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 01.09.2008 року в сумі 327383,40 грн.
Вказане рішення набрало законної сили, і на його виконання правонаступнику на підставі договору № 2292/К про відступлення прав вимоги ТОВ «Консалт Солюшенс» видано дублікат виконавчого листа у справі № 496/1740/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості та поновлено строку звернення до виконання вказаного виконавчого листа.
Вказане відбулося згідно ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 29.04.2021.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області від 14.06.2021 відкрито виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_2 (а.с. 47-48).
Проте, постановою Одеського апеляційного суду від 21 травня 2024 року ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 29 квітня 2021 року, що наявне в загальному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, скасовано та у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа № 496/1740/13-ц, виданого 27 серпня 2013 року Біляївським районним судом Одеської області, щодо боржника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 327381,40 грн відмовлено.
Вказане свідчить про те, що станом на перегляду судового рішення про відповідальність боржника ОСОБА_2 щодо невиконання нею свого грошового зобов`язання правовідносини сторін трансформувались у натуральне зобов`язання і ТОВ «Консалт Солюшенс» не має права на нарахування інфляційних втрат та 3 процентів річних, заявлених до стягнення у цій справі, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 761/26741/22.
Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України за час прострочення виконання грошового зобов`язання не підлягають задоволенню.
Саме вказане є визначальним для правильного вирішення справи.
Слушними є доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом висновків, зроблених Верховним судом у справах щодо застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки у зв`язку зі зверненням кредитора з вимогою до поручителя про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1048, 1050 ЦК України з порушенням встановленого законодавством або договором поруки строку, при наявності преюдиційного рішення суду про задоволення вимог кредитора до поручителя, оскільки на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, поширюється і порука, оскільки наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителя, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України. Вказана норма не містить застереження щодо неможливості солідарної відповідальності боржника та поручителя за порушення грошового зобов`язання.
Проте, вказана неправильність могла бути врахована у разі, коли зобов`язання не було б натуральним, натомість за умови, коли кредитор позбавлений можливості на захист в судовому (примусовому) порядку своїх прав щодо виконання зобов`язання, то необґрунтованість вимог позивача ґрунтується саме на відсутності у боржника обов`язку щодо виконання такого грошового зобов`язання як обов`язкової складової передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідальності за виключенням його добровільного виконання.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Консалт Солюшенс» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - в оскаржуваній частині щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних збитків та 3% річних та судових витрат – зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій оскаржуваній частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» задовольнити частково.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 11 грудня 2023 року в оскаржуваній частині щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних збитків та 3% річних та судових витрат змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 21 лютого 2025 року

Головуючий                                                                     М.В. Назарова

Судді:                                                                                 В.А. Коновалова 

                                                                                     Ю.П. Лозко