Номер провадження: 33/813/220/25
Номер справи місцевого суду: 513/1330/24 
Головуючий у першій інстанції Рязанова К.Ю. 
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Карташова О.Ю.
за участю секретаря судового засідання Рудуман А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Саратського районного суду Одеської області від 25 листопада 2024 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Саратського районного суду Одеської області від 25 листопада 2024 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді адміністративного штрафу у розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки, без оплатного вилучення транспортного засобу. Також, стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Згідно із постановою суду, 02 січня 2024 року о 19 годині 30 хвилин в смт Сарата вул. Чкалова біля будинку 27, водій керував автомобілем BMV 320 D, реєстраційний номер НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей, нестійка хода), від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі відмовився під запис на бодікамеру № 000013, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність настає за ч.2 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова є незаконно та необґрунтованою, просить її скасувати, а провадження по справі відносно нього закрити за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянтом зазначено, що матеріали, які надійшли з відділення № 1 Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, не можуть свідчити проте, що 02 січня 2024 року о 19 годині 30 хвилин в смт. Сарата вул. Чкалова біля будинку 27, апелянт керував автомобілем BMV 320 D, реєстраційний номер НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей, нестійка хода), від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі відмовився під запис на бодікамеру № 000013, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність настає за ч.2 ст. 130 КУпАП, тому що транспортний засіб не рухався по проїжджій частині і знаходився в аварійному стані (не працював двигун). Наголошується, що фактично, апелянт не керував автомобілем і не являвся водієм транспортного засобу, а тому і не порушував Закону України про дорожній рух Розділ ІІІ ст. 14, про що повинні свідчить дані протоколу та відеозапису доданого до вказаного протоколу.
ОСОБА_1 просить звернути увагу на те, що його відмова від направлення на огляд як водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, була обґрунтована тим, що він не може нести відповідальність за порушення п. 2.5 ПДР України, оскільки автомобілем цілий день керувала його дружина, оскільки він вживав алкогольні напої, коли дружина була за кермом, автомобіль самостійно зупинився та спрацювала функція блокіровки двигуна, між ним та дружиною виникла сварка, внаслідок якої вона пішла додому, а він залишився в машині за заснув, прокинувся від того, що працівники поліції стукали у вікно автомобіля. Апелянт наголошує, що надавав співробітникам поліції зазначені вище усні пояснення того, чому саме він знаходиться у нерухомому транспортному засобі без освітлення на дорозі без видимої розмітки та дорожніх знаків. Про зазначене повинні свідчити матеріали відео запису долученого до протоколу.
Підсумовуючи викладене ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначено, що обґрунтування оскаржуваної постанови є недопустимим та вказує, що районний суд в порушення ст. 252 КУпАП не оцінив представлені докази з кількох документів в сукупності, через що припустився необґрунтованого висновку про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП.
ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про, що свідчить довідка про доставку електронної повістки до його електронного кабінету.
Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративне правопорушення.
Відповідно до положень КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч.2 ст.130 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа знаходилася в стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом та чи дійсно особа, відносно якої складено протокол, керувала транспортним засобом, чи є відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наявність повторності притягнення протягом року за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Наявність події правопорушення доводиться шляхом подання доказів.
Відповідно до норм ч.2 ст.266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Аналогічні положення містить і згадана вище Інструкція.
Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали судової справи, незважаючи на заперечення ОСОБА_1 факту керування транспортним засобом, в результаті чого дійшов хибного висновку про наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.
До такого висновку апеляційний суд дійшов з огляду на таке.
Розглядаючи доводи апеляційної скарги, суд виходить із того, що під керуванням транспортним засобом розуміється виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.
Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Чинне законодавство, в тому числі й Правила дорожнього руху України, не містить визначення терміну «керування транспортним засобом». Таке визначення було наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у справі №404/4467/16-а від 20.02.2019 року зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування. Проте, зазначення «водія» унеможливлює правозастосування вказаного визначення в розумінні ст. 130 КУпАП, оскільки суттєво зменшує коло осіб, які можуть бути притягнуті до відповідальності за керування у нетверезому стані.
Таким чином, знаходження біля транспортного засобу або всередині, яке не є в стані руху (знаходиться в нерухомому стані), особи в нетверезому стані, не є доказом вчинення останньою адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.
Однією з головних умов для огляду водія транспортного засобу на стан сп`яніння є не лише наявність достатніх підстав вважати, що особа перебуває у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану, а й та обставина, що саме ця особа у такому стані керувала транспортним засобом.
Тобто, факт вживання особою алкоголю до проведення огляду або відмову особи у проведенні огляду на стан алкогольного сп`яніння повинен бути в нерозривному зв`язку з керуванням цією особою транспортним засобом.
Разом із тим, судом першої інстанції, всупереч положень ст. 280 КУпАП не було достеменно з`ясовано чи керував ОСОБА_1 транспортним засобом.
З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом.
З досліджених судом відеозаписів з нагрудних відеокамер працівників поліції вбачається, що поліцейські під`їхали до автомобіля BMV 320 D, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував на дорозі у нерухомому стані, двигун та фари також були вимкнені. Підійшовши до автомобіля, вони побачили чоловіка, який спав, вони його розбудили, і як потім було встановлено це був ОСОБА_1 . Крім того, сам ОСОБА_1 неодноразово вказував працівникам поліції, що він не керував вказаним транспортом, а лише спав в машині.
Таким чином відеозаписами, які є об`єктивними доказами у справі, не підтверджено факт керування ОСОБА_1 вказаним автомобілем, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст.130 КУпАП. Транспортний засіб мав бути зупинений, тобто до самої зупинки мав знаходитись в русі, оскільки керування транспортним засобом можливе лише тоді, коли він рухається, коли ж особа перебуває біля свого транспортного засобу склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП відсутній, оскільки така особа не керувала транспортним засобом.
Будь-яких інших доказів, які підтверджували б факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, матеріали справи не містять.
За таких обставин дії співробітників поліції в порушення вимог вищезазначених положень закону, містили формальний характер, поліцейськими не встановлено відомості, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, крім того, працівниками патрульної поліції не було відібрано пояснень у особи, яка на початку відео знаходилась біля автомобіля ОСОБА_1 коли під`їхала патрульна машина, пояснення у дружини ОСОБА_1 яка потім підійшла, щодо обставин, які зафіксовані на нагрудну камеру поліцейських.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що обов`язок збирання доказів у справах про адміністративні правопорушення покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.
Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України.
Розглядаючи дану справу, апеляційний суд враховує практику ЄСПЛ, зокрема у справах «Малофєєва проти росії» («Malofeyevav.russia», рішення від 30.05.2013, заява №36673/04) та «Карелін проти росії» («Karelinv.russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016), в яких Суд, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі № 1-135/2018 (5846/17) зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип "in dubio pro reo", згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Згідно частини 1статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Неврахування цих обставин призвело до хибних висновків судді про доведеність наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Отже, враховуючи викладене вище, апеляційний суд доходить висновку про відсутність інкримінованого працівником патрульної поліції в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.
Відтак, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а провадження у справі має бути закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто у зв`язку з відсутністю у діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Також, апеляційний суд вважає за потрібним зазначити, що поведінку ОСОБА_1 на відеозаписі який долучений до матеріалів справи, не можна назвати належною поведінкою особи військовослужбовця, оскільки він поводив себе агресивно та ображав поліцейських. Апеляційний суд, рекомендує ОСОБА_1 переглянути свою поведінку та зробити висновки з подій які відбулися, щоб в подальшому уникнути подібних ситуацій.

На підставі викладеного та керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – задовольнити.

Постанову Саратського районного суду Одеської області від 25 листопада 2024 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.130 КУпАП - скасувати та провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Ю. Карташов