Справа № 161/7723/23 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/22/25  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 січня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2024 року,
В С Т А Н О В И В :
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалася на те, що з 01 січня 2023 року працювала на посаді начальника відділу інформаційного забезпечення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області та 18 квітня 2023 року була звільнена з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Звільненню її із займаної посади слугував наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області №128-к від 13 квітня 2023 року щодо реорганізації фонду та його приєднання до Пенсійного фонду України.
Крім того позивач зазначала, що за наявності інших робочих місць, що утворилися у процесі реорганізації фонду соціального страхування, їй як працівнику, який підпадає під скорочення у зв`язку з реорганізацією цієї установи, роботодавцем не було запропоновано переведення на іншу вакантну посаду в територіальному відділенні Пенсійного фонду України, що є його правонаступником.
Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області № 128-к від 13 квітня 2023 року, яким вирішено звільнити її 18 квітня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України;
- поновити її в Головному управлінні Пенсійного Фонду України у Волинській області на посаді начальника відділу інформаційного забезпечення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області або на рівнозначній посаді;
- стягнути з Головного управління Пенсійного Фонду України у Волинській області на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, з 19 квітня 2023 року по дату поновлення на посаді, виходячи з розрахунку 783,91 грн середньоденної заробітної плати.
04 липня 2023 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області до участі у справі було залучено як відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, яке є правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2024 року провадження у цій справі було закрито та роз`яснено позивачу ОСОБА_1 , що заявлений нею позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Вважаючи зазначену ухвалу місцевого суду незаконною та постановленою з порушенням норм процесуального права, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 оскаржила її в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спір, з яким позивач ОСОБА_1 звернулася до суду, є трудовим та не пов`язаний з проходженням публічної служби, а отже розглядається судом саме загальної юрисдикції і не підвідомчий адміністративному суду. У зв`язку із наведеним просила ухвалу суду першої інстанції скасувати як незаконну, а справу направити до місцевого суду для продовження розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, вважаючи оскаржувану позивачем ухвалу суду першої інстанції законною і обґрунтованою, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду про закриття провадження у справі залишити без змін.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 28 березня 2024 року апеляційне провадження у цій справі було зупинено до закінчення перегляду у касаційному порядку іншої цивільної справи у подібних правовідносинах та було поновлено ухвалою від 08 січня 2025 року із призначенням справи до розгляду.
Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі її довірителя.
Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав. 
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини стосуються проходження позивачем ОСОБА_1 публічної служби, а тому між сторонами справи виник саме публічно-правовий спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства судом адміністративної юрисдикції.
Такий висновок суду першої інстанції є правильний.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні керуватися сутністю права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Саме такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 520/13190/17 (провадження № 11 1066апп18), від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17 (провадження № 11-870апп18).
Будь-які трудові правовідносини, як правило, мають приватноправову природу, оскільки виникають на добровільній основі між двома рівноправними суб`єктами на підставі трудового договору. Підпорядкування працівника роботодавцеві в межах цих відносин має договірний, а не адміністративний характер.
Єдиний виняток - це правовідносини щодо проходження публічної служби, зокрема державної служби. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 623/1656/16-ц (провадження № 14-405цс19) зазначила: «публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства».
Вирішення питання про те, чи є правовідносини, пов`язані із визнанням незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620-ІХ), яким вирішено припинити Фонд соціального страхування України (далі - Фонд) та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (далі - Управління), реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, приватноправовими чи публічно-правовими, залежить, зокрема, від змісту та характеру правовідносин, суб`єктного складу, наявності підстав для виникнення зобов`язань та умов їх виконання щодо працевлаштування вивільненого працівника на публічну службу, а також мети, якої хоче досягти звільнений працівник, звернувшись до суду.
Згідно з матеріалами справи основний штат працівників апарату Пенсійного фонду України та його територіальних органів складають посади державної служби.
Внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися важливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
Отже, спори за вимогами, які спрямовані на поновлення працівників Фонду, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на роботі в органах Пенсійного фонду та стосуються прийняття на публічну службу, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що на час звільнення таких працівників останні не перебували на державній службі та Пенсійний фонд України і його територіальні органи не здійснювали щодо них публічно-владних управлінських функцій.
Вказані висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року в справі № 712/4776/23 (провадження № 61-13644сво23).
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, яка розглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області - суду загальної юрисдикції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, як правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Суд першої інстанції, вивчивши та дослідивши обставини справи та встановивши, що спірні правовідносини стосуються поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді в органі, діяльність якого пов`язана з проходженням публічної служби, дійшов вірного висновку, що даний спір є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому, на думку колегії суддів, цілком підставно та обґрунтовано закрив провадження у цій справі.
Крім того встановлено, що 14 січня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подала до Волинського апеляційного суду заяву, у якій просила в разі закриття провадження у даній справі передати її для продовження розгляду до Волинського окружного адміністративного суду.
У задоволенні заяви слід відмовити з таких підстав.
Згідно вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
За змістом ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.
Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що оскільки рішення про закриття провадження у даній справі прийнято судом першої інстанції, апеляційний суд лише переглядає в апеляційному порядку законність цієї ухвали, а тому не наділений повноваженнями щодо направлення справи безпосередньо до суду за встановленою юрисдикцією.
З огляду на зазначене, із заявою про направлення даної справи за встановленою юрисдикцією позивач ОСОБА_1 вправі звернутися до суду першої інстанції, який постановив ухвалу про закриття провадження у справі.
Пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, а тому підстав для її скасування не вбачає.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на законність оскаржуваної ухвали не впливають.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді