ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року	Львів	Справа № 140/986/24 пров. № А/857/22268/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі за його позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Денисюк Р.С.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення                               26 липня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (далі – ВЧ НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати йому грошового забезпечення за червень, липень, серпень 2023 року в розмірі 209 819,71 грн у період перебування у розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_2 ;
зобов`язати ВЧ НОМЕР_2 здійснити нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення за червень, липень, серпень 2023 року в розмірі 209 819,71 грн у період перебування у розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_2 .
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 року у справі №140/986/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у задоволенні вказаного позову було відмовлено. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що військовослужбовець у випадку неможливості його призначення на посаду через два місяці отримує грошове забезпечення у розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати лише за рішенням Міністра оборони України.
Впродовж двох місяців після зарахування позивача у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 ОСОБА_1 виплачувалось грошове забезпечення у в/ч НОМЕР_1 у розмірі грошового забезпечення, яке він отримував за займаною посадою до зарахування у розпорядження, а після спливу двох місяців – у розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. 
Доказів про прийняття Міністром оборони України рішення про продовження строків виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 у розмірі грошового забезпечення, яке він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження понад два місяці, сторонами не надано.
Виплата додаткової винагороди в розмірі до 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць виплачується військовослужбовцям, які виконують бойові завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ. Сторонами не надано суду доказів про те, що у спірний період червень-серпень 2023 року ОСОБА_1 виконував бойові завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил). Сам по собі факт виконання позивачем службових обов`язків під час дії воєнного стану не створює для відповідача обов`язку нарахування збільшеної додаткової винагороди.
При цьому предметом спору є визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за червень-серпень 2023 року в розмірі 209 819,71 грн в період перебування у розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_2 та зобов`язання здійснити нарахування та виплату такого грошового забезпечення. Правомірність перебування позивача у розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_2 з 09.04.2023 по 12.09.2023 не є предметом спору у цій справі.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі. 
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на безпідставне звільнення  з посади й утримання його у розпорядженні понад встановлені строки. Оскільки позивач не перебував на жодній посаді у ВЧ НОМЕР_1 , то підстави для виплати йому грошового забезпечення у розмірах, визначеними Законом № 2011-XII та Порядком № 260 відсутні. 
Наподягає на тому, що з 09.04.2023 року був зарахований у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 , з цієї дати перебував у розпорядженні саме командира ВЧ НОМЕР_2 , незважаючи на те, що був залишений з метою отримання грошового та іншого забезпечення у списках ВЧ НОМЕР_1 .
Стосовно ненарахування додаткової грошової винагороди у розмірі 30 000,00 грн, передбаченої наказом Міністерства оборони України № 556 від 26.09.2023, стверджує, що у спірний період виконував обов`язки військової служби за попередньою посадою у Чернігівській області, однак підтвердити цей факт не може, так як не має можливості отримати інформацію з обмеженим доступом (секретну).  
Відповідач приховує від суду те, що справи й посаду начальника озброєння – заступника начальника логістики ВЧ НОМЕР_1 позивач здав 24.05.2023 року на підставі Акту прийому-передачі посади начальника озброєння – заступника начальника логістики ВЧ НОМЕР_1 від 24.05.2023 року № 14235. Тому виплата грошового забезпечення мала проводитись не з 09.04.2023, а з 25.05.2023. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ВЧ НОМЕР_2 підтримала доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечила обґрунтованість апеляційних вимог та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Звертає увагу апеляційного суду на те, що вимоги позивача є безпідставними, адже з боку ВЧ НОМЕР_2 не було допущено порушень щодо нарахування і виплати йому грошового забезпечення та додаткової винагороди, оскільки ОСОБА_2 перебував на фінансовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_1 та залишався у списках ВЧ НОМЕР_1 . 
Виведення позивача у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 було здійснено за поданням командира ВЧ НОМЕР_1 у межах повноважень командира ВЧ НОМЕР_2 .
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .
Наказом командира Корпусу резерву Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 05.04.2023 №106 підполковника ОСОБА_1 , начальника озброєння – заступника начальника логістики ВЧ НОМЕР_1 , відповідно до пункту 116 Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2018 № 1153/2008, з 09.04.2023 звільнено із займаної посади, зараховано у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 та визначено утримувати на всіх видах забезпечення (в тому числі і фінансовому) та у списках особового складу НОМЕР_3 окремої механізованої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.04.2023 №99 підполковника ОСОБА_1 , начальника озброєння – заступника начальника логістики військової частини НОМЕР_1 , звільнено із займаних посад та зараховано у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 , наказано утримувати на всіх видах забезпечення та у списках особового складу ВЧ НОМЕР_1 ВЧ НОМЕР_2 Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с. 126 зворот).
Згідно з витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.09.2023 № 255 вважати таким, що вибув для подальшого проходження служби з 12.09.2023 підполковника ОСОБА_1 , колишнього начальника озброєння - заступника начальника логістики ВЧ НОМЕР_1 ВЧ НОМЕР_2 , який перебуває у розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_2 , звільненого від займаної посади наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 06.09.2023 № 814 та призначеного офіцером організаційно-штатного відділу Управління персоналу штабу ВЧ НОМЕР_4 , вважати таким, що посаду і справи здав і вибув до нового місця служби та з 12.09.2023 виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення військової частини (а.с. 127).
Відповідно до довідки №1664/ДС від 27.08.2023 ВЧ НОМЕР_1 грошове забезпечення ОСОБА_1 становить: за квітень 2023 року – 44188,73 грн, за травень 2023 року – 41367,90 грн, за червень 2023 року – 8516,48 грн, за липень 2023 року – 2115,00 грн (а.с. 36).
Не погоджуючись із такими діями відповідачів, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі регламентовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України
від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі – Порядок № 1153/2008).
Відповідно до пункту 116 Порядку № 1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: 
1) розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців; 
2) якщо посада, на яку призначено військовослужбовця, належить до номенклатури призначення нижчої посадової особи і не є вакантною, а також до номенклатури призначення командира військової частини НОМЕР_5 ; 
3) пониження у посаді в порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення або призначення на нижчу посаду на підставі висновку атестування, якщо неможливо відразу призначити військовослужбовця на нижчу посаду; 
4) повернення депутатів, які є військовослужбовцями, після закінчення строку їх депутатських повноважень; 
5) повернення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних закладів освіти; 
6) повернення військовослужбовців, які були направлені за кордон для проходження військової служби або навчання, - у разі неможливості призначення на посаду; 
7) закінчення строку перебування військовослужбовців на посадах науково-педагогічних і наукових працівників вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, науково-дослідних установ, керівників закладів культури, які належать до базової мережі закладів культури загальнодержавного рівня, та необрання їх на зазначені посади за результатами нового конкурсу; 
8) скасування допуску до державної таємниці - до вирішення питання дальшого проходження військової служби; 
9) відрахування слухача денної форми навчання з вищого навчального закладу; 
10) визнання військовослужбовця військово-лікарською комісією непридатним чи обмежено придатним до військової служби - до звільнення з військової служби; 
11) якщо в особливий період випускники вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти після завершення навчання не можуть бути безпосередньо призначені на посади; 
11-1) офіцери запасу, призвані на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, - до призначення на посади; 
11-2) припинення повноважень Міністра оборони України, на посаду патронатної служби якого був призначений військовослужбовець, - у разі неможливості призначення на посаду; 
11-3) перебування з близькими особами у прямому підпорядкуванні, якщо протягом місяця з моменту виникнення таких обставин неможливо призначити на посаду, що виключає пряме підпорядкування; 
12) навчання військовослужбовців за денною формою у вищому навчальному закладі іншого військового формування - до закінчення навчання; 
12-1) відсторонення військовослужбовця від посади під час досудового розслідування або судового провадження - до закінчення строку застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження або до його скасування в порядку, передбаченому   Кримінальним процесуальним кодексом України; 
13) якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання; 
14) якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі; 
15) якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення; 
16) перебування військовослужбовця у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками), у разі розформування військової частини та за відсутності можливості перемістити такого військовослужбовця на вакантну посаду - до закінчення відпустки по догляду за дитиною.
Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.
Військовослужбовці, які зараховані в розпорядження відповідно до підпунктів 1 - 12-1 цього пункту, продовжують проходити військову службу згідно з цим Положенням, виконуючи обов`язки військової служби в межах, визначених посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають.
Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).
Матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 117 Порядку № 1153/2008 встановлено, що призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади, за винятком випадків, передбачених підпунктами 12 - 16 пункту 116 цього Положення.
При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що позивачем у межах цієї справи не оспорюється правомірність свого звільнення з посади начальника озброєння – заступника начальника логістики військової частини НОМЕР_1 та зарахування у розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 .
За приписами частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011-ХІІ) визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовців у період перебування у розпорядженні або звільнення від посад регламентовано розділом XXVIII наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 “Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам” (далі – Порядок № 260).
Пунктом 1 розділу XXVIII Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.
Такий порядок виплати грошового забезпечення не стосується військовослужбовців, зарахованих у розпорядження посадових осіб (які мають право призначення на посади) відповідно до підпунктів 12-1 та 13 пункту 116, а також пункту 122 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
Згідно із пунктом 6 розділу XXVIII Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України. 
На підставі відомостей картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2023 рік суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, грошове забезпечення позивачу впродовж двох місяців після зарахування в розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 виплачувалось ВЧ НОМЕР_1 у розмірі грошового забезпечення, яке він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження, а після спливу двох місяців, в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. 
Водночас суд першої інстанції слушно зверну увагу на відсутність доказів прийняття Міністром оборони України рішення про продовження строків виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 у розмірі грошового забезпечення, яке він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження понад два місяці. 
Відтак, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що ВЧ НОМЕР_6 нараховувала та виплачувала ОСОБА_1 грошове забезпечення після його зарахування в розпорядження ВЧ НОМЕР_2 у розмірі відповідно до вимог розділу XXVIII Порядку № 260, а отже право позивача на отримання належного грошового забезпечення порушене не було. 
Попри те, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання додаткова винагорода у розмірі 30000,00 грн на підставі положень постанови Кабінетом Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану”, оскільки матеріали справи не містять доказів про виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ у спірний період. 
При цьому варто наголосити, що в аспекті оцінки аргументів учасників справи Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) неодноразово зазначав, зокрема, у рішенні «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах «Van de Hurk v. The Netherlands» (заява № 16034/90, пункт 61), «Шкіря проти України» (заява № 30850/11, пункт 43). Разом з тим, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі №140/986/24 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк