УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 січня 2025 року
м. Київ
справа  № 175/239/14-к
провадження № 51-393 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року у   кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013040440002585, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва та  жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 121 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього закрито. 
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду. Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року ухвалу суду 
першої інстанції залишено без зміни.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 22 вересня 2013 року, у період часу з 19:00 до 20:00, знаходився біля магазину «Здоровенькі Були», розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Новолександрівка, вул. Паркова, 18Б, де у нього раптово виник умисел, спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень раніше незнайомому ОСОБА_8 . Після чого, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_8 і, користуючись фізичною перевагою над останнім, наніс йому один удар правою рукою в праву ділянку голови, внаслідок чого потерпілий впав і вдарився лівою половиною голови об тверде покриття ґрунту. 
У результаті умисних дій ОСОБА_6 постраждалий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення, та в подальшому призвели до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення судами ст. 49 КК України, яке суперечить її точному змісту, просить ухвали місцевого та апеляційного судів щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Вважає, що строки давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 121 КК України не закінчились, оскільки сторона захисту ухилялась від суду, що має наслідком зупинення перебігу строку давності з огляду на положення ч. 2 ст. 49 КК України. Наведене залишилось поза увагою судів попередніх інстанцій та призвело в результаті до ухвалення ними незаконних судових рішень.
Мотиви суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Положеннями ст. 49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. 
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції Закону № 245-VII від 16 травня 2013  року) особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо у разі вчинення нею тяжкого злочину, минуло десять років. 
Частиною 2 цієї статті передбачено, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що  вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. 
З урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.
З долучених копій судових рішень убачається, що органом досудового розслідування   ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке було скоєне ним 22 вересня 2013 року.
Під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції захисник ОСОБА_10 у судовому засіданні заявив клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за закінченням строку давності, визначеного п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України. Обвинувачений, будучи ознайомлений з наслідками такого рішення, клопотання адвоката підтримав та наполягав на закритті кримінального провадження.
При цьому суд взяв до уваги заперечення потерпілого ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 щодо такого закриття, їх посилань щодо необхідності керуватися ч. 2 ст. 49 КК України при обчисленні строків давності притягнення ОСОБА_6 до відповідальності, однак визнав їх неспроможними. 
Зокрема, суд правильно акцентував увагу на тому, що для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України обов`язковим є підтверджений факт ухилення обвинуваченого від суду. Натомість, у нашому випадку суд встановив, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 перебувало на розгляді в суді з січня 2014 року, будь-яких даних, які б свідчили про ухилення обвинуваченого від слідства чи суду, немає, як і про те, що правоохоронними  органами чи судом вживалися заходи, спрямовані на його розшук і затримання.
За таких обставин, суд, дослідивши матеріали провадження, дійшов висновку, що  є  всі передбачені законом підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням дифенційованого строку давності, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, та закриття кримінального провадження щодо нього.
Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, представник потерпілого звернувся з апеляційною скаргою до Дніпровського апеляційного суду, який ухвалою від 25 грудня 2024 року ухвалу суду першої інстанції вмотивовано залишив без зміни.
Що стосується доводів касаційної скарги представника потерпілого про те, що тривалий судовий розгляд, неодноразове відкладення судових засідань з різних причин (у тому числі неявки сторони захисту) свідчать про ухилення ОСОБА_6 від суду та впливають на перебіг строків давності, які є аналогічними до тих, що були предметом оцінки суду апеляційної інстанції, то вони не заслуговують на увагу.
Так, за усталеною судовою практикою під ухиленням від слідства або суду слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що  змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника.
Тобто, ухилення від явки до суду повинно бути належно оформлено, зокрема шляхом оголошення особи в розшук, як це визначено ст. 335 КПК України.
Однак, документально підтвердженого факту ухилення ОСОБА_6 від слідства або суду судами попередніх інстанцій встановлено не було. 
Апеляційний суд, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та зіставивши їх з матеріалами кримінального провадження, погодився з висновками районного суду про те, що жодних підстав вважати, що обвинувачений умисно вчиняв будь-які дії, спрямовані на ухилення від суду та які виключають благополучне закінчення строків давності і зупиняють диференційовані строки, визначені ч. 1 ст. 49 КК України, немає.
З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що дійсно в даному випадку мав місце тривалий судовий розгляд, а також неодноразове відкладення судових засідань у суді першої інстанції з різних причин, як у зв`язку з неявкою ОСОБА_6 у судове засідання, так і з причин, що не залежали від нього.
При цьому слід погодитись з позицією місцевого суду, що саме по собі неприбуття обвинуваченого за викликом до суду із відповідним повідомленням про неможливість такого прибуття не може вважатися ухиленням у розумінні ч. 2 ст. 49 КК України. 
До того ж для встановлення факту ухилення обвинуваченого від слідства або суду юридично значущою є поведінка саме цієї особи, а не її захисників, представників чи суду, твердження представника потерпілого про протилежне є неспроможними. 
Колегія суддів, зваживши на встановлені судами обставини, дійшла висновку, що підстав вважати рішення про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, визначених ч. 1 ст. 49 КК України, та закриття кримінального провадження щодо нього необґрунтованим немає.
Постановлені судові рішення є належно вмотивованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх ухвалення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та   наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав 
для задоволення скарги немає.                                                                                                                                                                                                                                          
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого слід відмовити.
З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:
Відмовити представнику потерпілого ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                                    ОСОБА_3