КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 759/15252/23-ц
номер провадження: 22-ц/824/5136/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
за участю секретаря - Олешко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лукашенка Миколи Павловича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року у складі судді Притули Н.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Страхова компанія «ББС Іншуранс», ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» (далі - ПрАТ «СК «Брокбізнес», страхова компанія, страховик), яке 15 грудня 2023 року змінило назву на акціонерне товариство «Страхова компанія «ББС Іншуранс» (далі - АТ «СК «ББС Іншуранс»), ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 
Позовна заява мотивована тим, що 15 березня 2023 року в місті Києві сталася  дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «Lexus», державний номерний знак НОМЕР_1 (далі - д.н.з.), під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Opel», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача.
Вказував, що згідно з постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року ОСОБА_1 було визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Позивач зазначав, що 06 грудня 2022 року між ним (страхувальник) та ПрАТ «СК «Брокбізнес» (страховик) було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-212358029, з лімітом відповідальності 160 000 грн 00 коп., який був чинний на момент ДТП.
Указував, що 20 березня 2023 року він подав до страховика повідомлення про настання події, яка має ознаки страхової, та заяву про виплату страхового відшкодування. Страхова компанія визнала випадок страховим та 15 травня 2023 року позивачу сплатила страхове відшкодування в сумі 126 075 грн 94 коп. Однак позивач не погодився з даною сумою страхового відшкодування та 27 червня 2023 року було проведено додатковий огляд автомобіля позивача. Проте страхове відшкодування не було доплачено.
Зазначав, що на його замовлення було складено Звіт про оцінку матеріального збитку №02/27.04.23 від 03 квітня 2023 року, згідно з яким визначено втрату товарної вартості його автомобіля у розмірі 14 146 грн 16 коп., вартість матеріального збитку у розмірі  228 395 грн 11 коп., коефіцієнт фізичного зносу - 0 грн 00 коп. 
Вказував, що згідно з висновком судового експерта №1-21/05 від 21 травня 2024 року, складеного на виконання ухвали суду, вартість відновлювального ремонту складає                     211 401 грн 50 коп., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 162 256 грн 58 коп.
Однак ПрАТ «СК «Брокбізнес» здійснило доплату страхового відшкодування лише в сумі 9 094 грн 03 коп. 
Тому вважав, що з урахуванням умов договору страхування, та визначеної вказаним вище звітом вартістю матеріального збитку, з АТ «СК «ББС Іншуранс» на його користь підлягає стягненню 24 830 грн 03 коп. (160 000,00 - 126 075,94 - 9 094,03), а з винуватця ДТП ОСОБА_1 підлягає стягненню 51 401 грн  50 коп. (різниця між вартістю відновлювального ремонту 211 401 грн 50 коп. та лімітом по полісу 160 000 грн 00 коп.).
Оскільки страхова компанія не в повному обсязі здійснила виплату страхового відшкодування, то на думку позивача, з неї має бути стягнуто пеню за період з 15 травня 2023 року по 15 травня 2024 року, нараховану на суму 24 830 грн 03 коп. у сумі 9 238 грн                 90 коп., 3% річних на ту ж суму боргу за період з 15 травня 2023 року по 10 червня 2024 року у сумі 801 грн 14 коп. та інфляційні витрати у сумі 800 грн 51 коп.
Також вказував, що внаслідок пошкодження автомобіля, йому спричинена моральна шкода, розмір якої він оцінив у сумі 10 000 грн 00 коп., яка підлягає стягненню з винуватця ДТП ОСОБА_1 .
З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 18 червня 2024 року                   (а.с.219-220, т.1) позивач ОСОБА_2 просив:
стягнути з ПрАТ «СК «Брокбізнес» на свою користь залишок страхового відшкодування в сумі 24 830 грн 03 коп., пеню в сумі 9 238 грн 90 коп., інфляційне збільшення у розмірі 800 грн 51 коп., 3% річних в сумі 801 грн 14 коп.; 
стягнути з ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 51 401 грн                 50 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто із АТ «СК «ББС Іншуранс» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у сумі 9 735 грн 51 коп., судовий збір у сумі 142 грн 20 коп., витрати за проведену експертизу у сумі 2 160 грн 50 коп. та витрати на правничу допомогу у сумі                       1 910 грн 89 коп.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у сумі 51 401 грн 50 коп., моральну шкоду у сумі  6 000 грн 00 коп., судовий збір у сумі 838 грн                   52 коп., витрати за проведену експертизу у сумі 12 739 грн 50 коп. та витрати на правничу допомогу у сумі 11 267 грн 66 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення із                 ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди, судового збору, витрат за проведену експертизу та витрат на правничу допомогу, представник ОСОБА_1 - адвокат Лукашенко М.П. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом помилково застосовано правову позицію, викладену в постанові Верховного суду України від 02 грудня 2015 року у справі                        № 6-691цс15, так як встановлені у ній обставини не є релевантними обставинам даної справи. 
Вказує, що судом прийнято до уваги вартість відновлювального ремонту в сумі 211 401 грн 50 коп., яку взято з висновку експертизи № 1-21/05, та зазначено, що начебто представник відповідача не заперечував розмір спричиненої шкоди. Вважає, що такий висновок суду не відповідає дійсності, оскільки в судовому засіданні представник відповідача звертав увагу суду на те, що експерту поставлено питання про розмір матеріального збитку, а не про розмір відновлювального ремонту. Натомість розмір матеріального збитку визначений експертом в сумі 175 324 грн 18 коп., (яка включає і втрату товарної вартості 14 050 грн 50 коп.), а не 211 401 грн 50 коп. (яку прийнято за основу для розрахунків судом). Саме розмір збитку у сумі 175 324 грн 18 коп. представник не заперечував. Вважає, що розрахунком суми 211 401 грн 50 коп. експерт вийшов за межі ухвали суду про призначення судової експертизи, адже такого питання експерту не ставилось. 
Вказує, що у суду не було підстав для стягнення витрат на експертизу саме з відповідача ОСОБА_1 . 
Стверджує, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки така шкода бути відшкодована в межах договору страхування ЕР-212358029 відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Зазначає, що витрати на правову допомогу не підтверджені належним чином. Договір в частині сплати гонорару має посилання на додаткову угоду, якої не надано до позову, що фактично вказує на відсутність таких додаткових угод на момент подання позову. В позовній заяві зазначено, що вже понесено витрати в розмірі 10 000 грн 00 коп. на правничу допомогу, але жодних відповідних документів до позову не надано, що вказує про фактичну відсутність цих витрат на момент подання позову.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Капля А.С. подала письмові пояснення, у яких зазначає, що чинним законодавством не заборонено потерпілій особі здійснювати ремонт пошкодженого майна власними силами. Висновки про наявність права у потерпілої сторони на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, без підтвердження оплати проведеного відновлювального ремонту автомобіля, сформульовані у низці постанов Верховного Суду. Зазначає, що згідно з чинним законодавством правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей та нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні та втратою товарної вартості, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Таким чином, ОСОБА_1 , який винний у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою. Ці обставини враховані судом першої інстанцій та повністю відновлено порушені права позивача, як потерпілої особи у ДТП. Звертає увагу, що в ухвалі Шевченківського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року про призначення експертизи були встановлені всі обставини та зазначено, що автомобіль позивача на даний час відновлений, а тому у спосіб не заборонений законом експерт проводив дослідження на підставі матеріалів справи, що чітко було постановлено судом перед експертом - експертизу проводити на підставі матеріалів справи. Тому твердження в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не правильно встановлені обставини справи і за ухвалою суду на експертизу автомобіль позивача для огляду не надавався, не заслуговують на увагу. 
Вказує що жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язок потерпілого надавати акт виконаних робіт на підтвердження ремонту транспортного засобу, як і не заборонено потерпілій особі здійснювати ремонт пошкодженого майна власними силами. Також Верховний Суд недвозначно вказує, що страховик виплачує потерпілій особі страхове відшкодування у межах оціненої вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу деталей та без ПДВ, при цьому розмір виплати обмежений належним розміром страхового відшкодування, а решту в порядку ст. 1194 ЦК України має відшкодувати безпосередньо заподіювач шкоди. При цьому, належним, допустимим, достатнім та достовірним доказом повної вартості відновлювального ремонту, як фактичного розміру шкоду, у такому випадку буде звіт (висновок) автотоварознавчого дослідження про оцінку колісного транспортного засобу. Також вважає, що судом першої інстанції правильно вирішене питання про розподіл судових витрат.
Крім того, вказує, що позивачем були понесені витрати на правову (правничу) допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується такими документами, а саме: рахунком на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 26 травня 2023 року, складений 27 лютого 2025 року на суму 10 000 грн 00 коп.; актом приймання-передачі виконаних робіт від 27 лютого 2025 року згідно з договором про надання правової допомоги № б/н від 26 травня 2023 року; квитанцією №2 від 27 лютого 2025 року на суму 10 000 грн 00 коп.
Відповідач АТ «СК «ББС Іншуранс» не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року в частині стягнення із АТ «СК «ББС Іншуранс» на користь ОСОБА_2 страхового відшкодування у сумі 9 735 грн 51 коп., судового збору у сумі 142 грн 20 коп., витрат за проведену експертизу у сумі 2 160 грн 50 коп., витрат на правничу допомогу у сумі 1 910 грн 89 коп., а також в частині відмови у стягненні із АТ «СК «ББС Іншуранс» на користь ОСОБА_2 передбачених ч.2 ст.625 ЦК України компенсаційних витрат, не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого в цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав. 
Ухвалюючи рішення в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди, судового збору, витрат за проведену експертизу та витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з чинним законодавством та релевантної практики Верховного Суду правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту, з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). 
Приймаючи до увагу, що саме з вини ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_2 спричинено майнову шкоду у зв`язку з пошкодженням автомобіля, враховуючи законодавчо визначене право позивача отримати відшкодування збитків відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача такої різниці, що становить 51 401 грн 50 коп. (211 401,50 - 160 000,00).
Враховуючи, що з вини ОСОБА_1 був пошкоджений автомобіль позивача, суд з урахуванням вимог розумності та справедливості дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача моральної шкоди в розмірі 6 000 грн 00 коп.
Стягуючи із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 838 грн 52 коп., витрати за проведену експертизу у сумі 12 739 грн 50 коп. та витрати на правничу допомогу у сумі 11 267 грн 66 коп., суд виходив із реальності цих витрат, а також принципів пропорційності розподілу судових витрат. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом першої інстанції встановлено, підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 є власником автомобіля «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_2 . 
Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Постановою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн 00 коп. 
Цим судовим рішення встановлено, що ОСОБА_1 15 березня 2023 року о 19 год               15 хв., керуючи транспортним засобом «Lexus IS 250», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Ю.Іллєнка,                52-А у місті Києві, при виїзді з прилеглої території (з боку АЗС «Окко»), не надав переваги в русі транспортному засобу «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по вул. Ю.Іллєнка, та скоїв з ним зіткнення. При ДТП вказані автомобілі зазнали механічних ушкоджень з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.10.2 ПДР України, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. ОСОБА_1 свою вину у порушенні ПДР України визнав.
Тому наведені вище обставини згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з полісом №ЕР212358029, який був діючим станом на 15 березня 2023 року, ПрАТ «СК «Брокбізнес» застрахувала цивільну відповідальність власника транспортного засобу «Lexus», д.н.з. НОМЕР_1 , яким визначено страхову суму за пошкодження майна - 160 000 грн 00 коп., франшиза не встановлена.
17 березня 2023 року ОСОБА_2  повідомив страховика про настання події, яка має ознаки страхового випадку та подав заяву про виплату страхового відшкодування.
31 березня 2023 року уповноваженим представником ПрАТ «СК «Брокбізнес» в присутності власника автомобіля ОСОБА_2 оглянуто пошкоджений автомобіль «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_2 , та складено акт огляду. До вказаного акту ОСОБА_2 зауважень не мав.
ПрАТ «СК «Брокбізнес» визнало випадок, який стався 15 березня 2023 року, страховим та відповідно до страхового акту №64229/1 від 20 червня 2018 року і розрахунком страхового відшкодування визначено, що страхове відшкодування, яке підлягає виплаті ОСОБА_2 , становить 126 075 грн 94 коп. 
Вказана сума страхового відшкодування була перерахована на рахунок ОСОБА_2 15 травня 2023 року. Також листом від 16 травня 2023 року ПрАТ «СК «Брокбізнес» повідомило ОСОБА_2 про виплату страхового відшкодування в сумі 126 075 грн 94 коп.
Крім того, на підставі страхового акту №107168/2 ПрАТ «СК «Брокбізнес» прийняло рішення про здійснення доплати страхового відшкодування ОСОБА_2 в сумі 9 094 грн 03 коп., яка 01 грудня 2023 року була перерахована на його рахунок.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року у даній справі за клопотанням представника позивача було призначено судову автотоварознавчу експертизу (а.с. 175-176, т.1) з тих підстав, що сторони не погоджувались із висновками, складеними на замовлення кожної із них, щодо визначення вартості матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_2 .
Згідно з висновком експерта №1-21/05 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи, складеного 21 травня 2024 року судовим експертом Українського центру судових експертиз, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент ДТП складає 175 324 грн 18 коп. Величина втрати товарного вигляду пошкодженого автомобіля станом на час проведення експертизи складає 14 050 грн 50 коп. У мотивувальній частині висновку експерта вказано, що вартість відновлювального ремонту визначено у сумі 211 401 грн 50 коп. ( а.с.184-192, т.1).
Сторони фактично погодились з цим висновком експертизи та не звертались до суду із заявами про призначення додаткової чи повторної експертизи.
Відповідно до ст. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.
Згідно зі ст.32.7 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує, зокрема, шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу.
Тому визначена у висновку експерта втрата товарної вартості автомобіля позивача у розмірі 14 050 грн 50 коп. згідно з положеннями діючого законодавства не відшкодовується страховиком.
З додатків до висновку експерта вбачається, що у вартість відновлювального ремонту включено ПДВ в розмірі 20%. 
Ураховуючи, що суми, які визначені висновками, складеними на замовлення страховика та позивача, не підтверджені висновком експерта №1-21/05 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи, який складений 21 травня 2024 року на виконання ухвали суду, та відповідно відповідачем не правильно здійснений розрахунок страхового відшкодування, враховуючи суми виплаченого страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з АТ «СК «ББС Іншуранс» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 9 735 грн 51 коп. (144 905,48 -                 126 075,94 - 9 094,03).
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 51 401 грн 50 коп., що становить різницю між вартістю відновлювального ремонту з урахуванням зносу та лімітом відповідальності страховика, суд першої інстанції виходив із того, що за змістом ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У відповідності до ч.1 ст.1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою.
Згідно з ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Пунктом 32.7 ч.1 ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.
Таким чином, власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом в постановах: від 13 листопада 2019 року у справі № 367/5577/16-ц (провадження № 61-11041св18); від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18 (провадження № 61-10773св20); від 14 листопада 2024 року у справі № 442/6010/22 (провадження № 61-4511св24).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Така практика Верховного Суду, яка підтримує висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, є усталеною.
Тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково застосовано правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України в справі               № 6-691цс15 з тих підстав, що встановлені у ній обставини не є релевантними обставинам даної справи, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам та є лише власним тлумаченням стороною відповідача правових позицій суду касаційної інстанції в контексті їх релевантності спірним правовідносинам.
Як зазначалося вище, згідно з висновком №1-21/05 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 21 травня 2024 року, вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент ДТП, що сталась 15 березня 2023 року складає 175 324 грн 18 коп., величина втрати товарного вигляду пошкодженого автомобіля станом на час проведення експертизи складає 14 050 грн 50 коп., вартість відновлювального ремонту визначено 211 401 грн 50 коп.
Отже, установивши, що саме з вини ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_2 спричинено майнову шкоду через пошкодження автомобіля, враховуючи законодавчо визначене право позивача отримати відшкодування збитків відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, колегія суддів вважає, що суд дійшов законного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача такої різниці, що становить 51 401 грн 50 коп. (211 401,50 - 160 000,00).
Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Лукашенка М.П. на те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, оскільки в даному випадку позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила, так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Позивачем               ОСОБА_2 надано докази на підтвердження завданих йому збитків у вигляді витрат, які він мусить зробити для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту) у розмірі 211 401 грн 50 коп., а відповідачем ОСОБА_1 вказаний розмір збитків не спростовано.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц (провадження № 61-4463св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц (провадження № 61-34581св18).
Доводи апеляційної скарги про те, що предметом судової експертизи №1-21/05 від                 21 травня 2024 року було лише питання розміру матеріального збитку, а не розміру відновлювального ремонту, колегія суддів відхиляє, виходи з такого.
З висновку експерта №1-21/05 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 21 травня 2024 року вбачається, що у мотивувальній частині даного  висновку визначено вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу у сумі 211 401 грн 50 коп. Такий складовий елемент висновку транспортно-товарознавчої експертизи визначає цілям методиці та меті його проведення (див. підпункт є) пункту 1.4, Розділу І Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фондом державного майна України                  24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159).
До того ж, у суді першої інстанції відповідачем не заперечувалась правильність здійснено у висновку експерта №1-21/05 від 21 травня 2024 року розрахунку вартості відновлювального ремонту в сумі 211 401 грн 50 коп. Відповідач ОСОБА_1 та його представник у порядку ч.2 ст. 103 ЦПК України з клопотанням про призначення у справі додаткової чи повторної судової автотоварознавчої експертизи ні у суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи, не звертались.
Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, апеляційний суд враховує таке.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині з ОСОБА_1 на свою користь моральної шкоди в сумі 10 000 грн 00 коп., позивач  посилався на те, що внаслідок пошкодження його автомобіля під час ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_1 , йому спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, у зв`язку з пошкодженням його майна.
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно з ч.1, п.3 ч.2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Положеннями ч.3 ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі                        № 450/637/22 (провадження № 61-16926св23)).
Оскільки саме з вини ОСОБА_1 був пошкоджений автомобіль позивача, у зв`язку з цим йому заподіяно душевних страждань, то суд першої інстанції, врахувавши тривалість душевних страждань, час, протягом якого позивач не міг користуватись власним автомобілем, а також виходячи із вимог розумності та справедливості, дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 6 000 грн 00 коп.
Доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки ці вимоги можуть бути відшкодовані його страховиком відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування», є необґрунтованими.
Відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування» страховиком                   (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі                   5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Таким чином, за змістом ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування» страховик може відшкодувати страхувальнику частину моральної шкоди, як потерпілому, лише у випадку ушкодження здоров`я під час ДТП.
У даній справі ОСОБА_2 обґрунтовував вимоги в частині стягнення моральної шкоди, виключно наявністю душевних страждань, у зв`язку з пошкодженням майна, тому на спірні правовідносини норми ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування» не поширюються.
Крім того, згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Передбачене ст.ст. 23, 1167 ЦК України право фізичної особи на відшкодування моральної шкоди її заподіювачем є абсолютним (якщо інше не встановлено договором чи спеціальним законом).
Оскільки саме з вини ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_2 було заподіяно моральну шкоду, у зв`язку з пошкодженням його майна і саме до нього були заявлені  позовні вимоги про стягнення моральної шоки, то з урахуванням принципів диспозитивної цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення моральної шкоди із ОСОБА_1 , як заподіювача такої шкоди (яка не пов`язана із ушкодженням здоров`я), а не із страховика позивача. 
Таким чином при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у суду першої інстанції не було підстав для стягнення витрат на експертизу саме з відповідача ОСОБА_1 , є необґрунтованими.
Пунктом 2 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно з ч.2 ст.135 ЦПК України суд може зобов`язати учасника справи, який заявив клопотання про виклик свідка, призначення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача, забезпечення, витребування або огляд доказів за їх місцезнаходженням, попередньо (авансом) оплатити витрати, пов`язані з відповідною процесуальною дією.
Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року про призначення у справі судової-автотоварознавчої експертизи вказано, що  попередню оплату витрат за проведення експертизи покладено на ОСОБА_2                    (а.с.185-186, т.1).
У справі встановлено, що за проведення у справі судової - автотоварознавчої експертизи ОСОБА_2 сплатив на рахунок Українського центру судових експертиз 14 974 грн 50 коп. (а.с.25, т.2). 
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позивачем документально підтверджені витрати на проведення експертизи, які є судовими витратами та підлягають розподілу за правилами ч.2 ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає, суд першої інстанції правильно стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за проведену експертизу в розмірі 12 739 грн 50 коп., що пропорційно його задоволеним позовним вимогам, заявлених до ОСОБА_1 .
Також не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що                       ОСОБА_2 не підтверджені належним чином витрати на правову допомогу  у суді першої інстанції та фактичну сплату цих витрат на момент подання позову, виходячи з такого.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).
Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За умовами ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до ст.19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Водночас, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до пункту 3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається,  що під час розгляду справи у суді першої інстанції  позивач заявив клопотання про стягнення з відповідачів на свою користь витрати на правничу допомогу в сумі 26 500 грн 00 коп.
На підтвердження вимог про стягнення судових витрат, понесених ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом в суді цієї справи, було надано до суду копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 26 травня 2023 року, за умовами якого адвокат Капля А.С. на умовах платності зобов`язалась надавати ОСОБА_2 професійну правову допомогу, зокрема, у судах всіх інстанцій, щодо відшкодування шкоди, пов`язаної з ДТП, яке мало місце 15 березня 2023 року о 19 год 15 хв. по вул. Ю.Іллєнка, 52-А у місті Києві                           (а.с.9-11, т.1).
Додатковою угодою №1 до договору про надання правової допомоги від 26 травня 2023 року між адвокатом Каплею А.С. та ОСОБА_2 узгоджено вартість і тарифи юридичних послуг в цій справі (а.с.20, т.2).
Згідно з рахунком фактичних витрат щодо надання правової допомоги ОСОБА_2 за договором від 26 травня 2023 року (станом на 16 вересня 2024 року) та акту приймання-передачі послуг №1 від 16 вересня 2024 року адвокат та клієнт погодили сукупну вартість отриманих клієнтом послуг на суму 26 500 грн 00 коп. (а.с.21, 23, т.1).
Копією квитанції №1 від 16 вересня  2024 року підтверджено, що ОСОБА_2 за договором про надання правничої (правової) допомоги від 26 травня 2023 року фактично сплатив адвокату Каплі А.С. витрати на професійну допомогу у розмірі 26 500 грн 00 коп. 
В суді першої інстанції представник АТ «СК «ББС Іншуранс» заявив про неспівмірність заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу із заявленими вимогам.
Оцінюючи надані адвокатом послуги зазначені в рахунку фактичних витрат про надання правової допомоги судом враховано, що адвокат Капля А.С. брала активну процесуальну участь у цій справі шляхом подання запитів, заяв та клопотань.
Судом першої інстанції також враховано, що представник позивача - адвокат                    Капля А.С. перебувала в судових засіданнях 2 год 45 хв., що підтверджується журналами судових засідань, а тому за участь в судових засіданнях підлягає стягненню 8 250 грн 00 коп.
З урахуванням наведеного та з огляду на часткове задоволення позовних вимог до обох відповідачів, суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених до нього вимог, що становить 11 267 грн 66 коп.
Такий розмір правничої допомоги є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Колегія суддів приймає до уваги, що у пункті 6.5 постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Відтак посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не підтверджено належним чином фактичну сплату витрат на професійну правничу допомогу саме на момент подання позову, не заслуговують на увагу.
Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав вважати про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції в оскаржуваній частині, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Під час апеляційного розгляду справи представник ОСОБА_2 - адвокат                    Капля А.С. заявила клопотання про стягнення з із ОСОБА_1 на користь позивача понесених ним витрат на правову (правничу) допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції на суму 10 000 грн 00 коп.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;  4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі                               № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Капля А.С. у суді апеляційної інстанції продовжувала на умовах платності надавати ОСОБА_2 професійну правову допомогу на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги від 26 травня 2023 року. 
Згідно з рахунком фактичних витрат щодо надання правової допомоги ОСОБА_2 за договором від 26 травня 2023 року (станом на 27 лютого 2025 року) та акту приймання-передачі послуг №2 від 27 лютого 2025 року, адвокат та клієнт погодили сукупну вартість отриманих клієнтом послуг на суму 10 000 грн 00 коп. 
Копією квитанції №2 від 27 лютого 2025 року підтверджено, що ОСОБА_2 за договором про надання правничої (правової) допомоги від 26 травня 2023 року фактично сплатив адвокату Каплі А.С. витрати на професійну допомогу у в суді апеляційної інстанції на суму 10 000 грн 00 коп.
У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Лукашенко М.П. просив зменшити заявлену представником позивача суму відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на неспівмірність заявленого розміру наданим послугам.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом Каплею А.С.  роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (підготовка адвокатом Каплею А.С. одного процесуального документа по суті спору, а саме, письмових пояснень на апеляційну скаргу й участь у двох судових засіданнях), а також з урахуванням доводів представника відповідача Середнього В.А. щодо неспівмірності розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу наданим послугам, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лукашенка Миколи Павловича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 рокув частині стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди, судового збору, витрат за проведену експертизу, а також витрати на правничу допомогу - залишити без змін. 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову (правничу) допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 13 березня 2025 року.
 
Головуючий
 
Судді: