УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/10084/23                 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А. 
Категорія 45                 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді        Коломієць О.С.
суддів                              Григорусь Н.Й., Шевчук А.М.                                 
з участю секретаря
судового засідання        Драч Т.А.
розглянувши у  відкритому судовому  засіданні в  м.Житомирі  цивільну справу №295/10084/23 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та  як законний представник неповнолітньої  ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська Дистрибуційна Компанія», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:  ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням 
за апеляційною  скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська Дистрибуційна Компанія» 
на рішення  Богунського районного суду м. Житомира від 02 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Воробйової Т.А.
в с т а н о в и в:
Позивач в своїх  інтересах та  як законний  представник неповнолітньої  ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська Дистрибуційна Компанія» (далі - ТОВ «Київська Дистрибуційна Компанія») на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 400 000,00 грн., на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.
На обґрунтування позову вказувала, що ОСОБА_1 визнана потерпілою у кримінальному провадженні №12021060400000499 від 30.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 30.03.2021 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль марки «Mercedes-Benz 1117», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , рухаючись по вул. Київській у м. Житомирі, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події. Вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення водієм автомобіля марки «Mercedes-Benz 1117», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України.
На час вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Київська дистрибуційна компанія».
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як мати та донька загиблої, зазнали сильних душевних переживань та страждань, постійно перебувають у стресовому стані, оскільки назавжди втратили свою найріднішу людину.
Після смерті доньки та матері позивачі страждають розладами психічної діяльності, зумовленими перенесеною ситуацією, а також надалі зазнають пригнічення та неможливості змиритись із трагедією життя, що призвело до суттєвих та непоправних змін у житті.
Смертю матері її донці заподіяно неоціненну моральну шкоду, яка полягає у втраті найближчої людини, моральних та фізичних стражданнях внаслідок цього, що призвело до порушення особистих життєвих та соціальних зв`язків і змушувало докладати додаткових зусиль для організації свого особистого життя, порушення сну, постійних стресів та затяжної депресії і порушення звичного способу життя, стало важко навчатися та планувати своє майбутнє, відчувають себе надломленими, безпорадними і по сьогоднішній день переносять моральні страждання від безповоротної втрати найріднішої людини.
З урахуванням глибини душевних страждань, пов`язаних зі смертю близької людини, непоправності втрати та тривалості таких страждань, істотними змінами в житті, оскільки позивачі змушені докладати додаткових зусиль для подальшої організації свого життя, та з огляду на вимоги розумності і справедливості, суму завданої моральної шкоди позивачі оцінюють у розмірі 1 472 000 грн., з яких 72 000 грн. мають намір відшкодувати в позасудовому порядку за рахунок страхової компанії, в якій застрахований транспортний засіб, а решту суми стягнути з відповідача.
Позивачі вважають, що сума моральної шкоди є співмірною із понесеним фізичним та психологічним стражданням, оскільки наслідки вказаної дорожньо-транспортної пригоди можуть знайти своє вираження навіть через тривалий проміжок часу.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 серпня 2024 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Київська дистрибуційна компанія» на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_2 500 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, представник ТОВ «Київська Дистрибуційна Компанія» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір моральної шкоди, а саме стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., на користь ОСОБА_2 - 200 000,00 грн.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції, не враховано того, що злочин, за який особу було засуджено за формою вини є необережним та не врахував факт переходу проїзної частини загиблою ОСОБА_5 у невстановленому місці, яка під час свого руху увійшла у зону траєкторії руху автомобіля під керуванням ОСОБА_3 , не впевнившись у безпечності такого виходу, перебувала в стані сп`яніння. Дані обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Судом безпідставно не взято до уваги порушення вимог ПДР України потерпілою з огляду на те, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення. Врахування поведінки іншого учасника ДТП не впливає на зміст пред`явленого обвинувачення, однак має бути враховано в тому числі під час визначення розміру моральної шкоди.
Зауважує, що як сама позовна заява так і оскаржуване рішення суду, не містять достатньої аргументації з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав такого рішення з приводу визначеного розміру моральної шкоди. Суд в обґрунтування свого рішення про стягнення із відповідача коштів у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди не навів у оскаржуваному рішенні жодного доказу й розрахунку сум, присуджених на користь потерпілої. Суд обмежився лише твердженням про глибину фізичних та душевних страждань потерпілих у зв`язку із загибеллю матері та дочки. Зокрема, у позові не вказано та не підтверджено доказами, що неповнолітня дійсно перебувала на утриманні саме матері, а не бабусі, а також обставини погіршення фізичного та психологічного стану неповнолітньої дочки загиблої.
Визначений судом розмір моральної шкоди, явно не відповідає обсягу страждань яких зазнали потерпілі. Суд не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями вони заподіяні, з чого потерпіла дійшла висновку про форму заподіяння моральної шкоди саме в такому розмірі, а також чому саме із відповідача вказаний розмір повинен бути стягнений, якими доказами вона це може підтвердити.
Додає, що судом першої інстанції не було враховано, що на момент ДТП (30.03.2021 року) цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 водія автомобіля «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 27.04.2020 року №129951351, що виданий ПрАТ «СК «ВУСО» зі страховою сумою на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, яка становить 260 000,00 грн. ПрАТ «СК «ВУСО» визнав подію страховим випадком та в межах страхових сум виплатило позивачу страхове відшкодування в розмірі 260 000,00 грн., чим захистив майнові інтереси страхувальника. Таким чином, розмір моральної шкоди повинен був зменшитись на 260 000,00 грн.
Представник позивача подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до оскаржуваного рішення судом детально досліджено обставини справи, встановлено та належним чином надано оцінку доводам позивачів та запереченням відповідача.
Порушення вимог ПДР водієм ОСОБА_3 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками - смертю ОСОБА_6 , а власником транспортного засобу автомобіля марки «Mercedes-Benz 1117» д.н.з. НОМЕР_1 є ТОВ «Київська Дистрибуційна Компанія», з яким водій - винуватець перебував на час вчинення ДТП у трудових відносинах, в силу норми ч. 1 ст. 1172 ЦК України апелянт зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану працівником у випадку визнання вини останнього судом.
Визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної позивачам, внаслідок смерті їх дочки та матері, суд врахував характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань, ступінь фізичних і моральних страждань позивачів, їх тривалість і тяжкість, незворотність втрати, яких позивачі зазнали у зв`язку з передчасною, раптовою смертю рідної людини. Щодо обставин заподіяння шкоди позивачам, то слід вважати очевидним, що передчасна втрата дитини та матері для будь-якої людини, тим більше при наявності життєвих зав`язків між ними, однозначно спричиняє моральні страждання. Отже, позивачами доведено факт заподіяння моральної шкоди, її розмір визначено відповідно до норм Закону та засад змагальності, тому посилання апелянта на порушення вимог матеріального та процесуального права є безпідставними.
Як вбачається із долучених до апеляційної скарги платіжних інструкцій, страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 36 000,00 грн., було сплачено ОСОБА_1 у червні 2021 року, в той час, як позовну заяву було направлено на адресу суду лише у липні 2021 року, тобто вже після отримання страхового відшкодування позивачем.
Окрім цього, у апеляційній скарзі зазначено, що ПАТ «СК «ВУСО» визнало подію страховим випадком та в межах страхових сум виплатило позивачу страхове відшкодовування у розмірі 260 000 грн., а тому розмір моральної шкоди повинен зменшитись на цю суму. Проте, таке твердження апелянта не відповідає нормам чинного законодавства, зокрема п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та фактичним обставинам справи, якими зокрема встановлено, що розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить по 36 000 грн. (для матері та доньки) з розрахунку мінімальної заробітної плати станом на дату ДТП, що становила 6 000 грн. До того ж, апелянтом не розділено вимоги майнової та моральної шкоди, що є неприпустимим.
Інші учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.
Представник ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» подав до суду пояснення третьої особи, в яких вказав на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення суду.
Представник відповідача у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір моральної шкоди, а саме стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., на користь ОСОБА_2 - 200 000,00 грн. 
Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
За приписами статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що вироком Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/5425/21 від 09.12.2022 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання три роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_3 від призначеного покарання з випробуванням (а.с.15-16, т.1).
Відповідно до змісту вищевказаного вироку суду, 30.03.2021 року близько 10 години, ОСОБА_3 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Mercedes-Benz 1117», номерний знак НОМЕР_1 , рухався по прилеглій території поблизу будинку №89, що розташований по вул. Київській у м. Житомирі, в напрямку вул. Київської, та під час виконання маневру правого повороту, з метою подальшого здійснення руху по вул. Київській в м. Житомирі в напрямку вул. Східної, в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка перетинала проїзну частину вул. Київської з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля поза межами пішохідного переходу. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, які у своїй сукупності складають тупу травму тіла, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя і знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_4 . Необережні дії ОСОБА_3 , які виразились в порушенні ним вимог пункту 12.3. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_4 .
Загибла ОСОБА_4 була дочкою ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 , та матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.8,10, т.1).
Відповідно до характеристики від 15.04.2021 року ОСОБА_3 станом на день ДТП 20.03.2021 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Київська дистрибуційна компанія», де з 04.01.2021 працює водієм автотранспортних засобів (а.с.12, т.1).
На дату ДТП 30.03.2021 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 водія автомобіля «Mercedes-Benz», р.н. НОМЕР_1 , була застрахована полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 27.04.2020 року №129951351, що виданий ПрАТ «СК «ВУСО» зі страховою сумою на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, яка становить 260 000,00 грн. (а.с.102, т.1).
Відповідно до платіжних інструкції від 30.06.2021 року №24688 та від 30.07.2021 року №39268 ПАТ «СК «ВУСО» перерахувало на рахунок ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди кошти у загальній сумі 260 000,00 грн (а.с.127, 132, т.1).
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 втратила дочку, а ОСОБА_2 втратили свою матір, яка безумовно займала важливе місце в їх житті. Смерть ОСОБА_4 спричинила психологічну травму позивачам. Її смерть однозначно спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань. На підставі викладеного та з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань, понесених позивачами, вимог розумності та справедливості, суд вважав за можливе стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн., та на користь ОСОБА_2 500 000,00 грн.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи із наступного.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.
За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.
При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.
Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
Встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи в трудових відносинах з ТОВ «Київська дистрибуційна компанія», керуючи належним товариству автомобілем «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який призвів до смерті останньої, внаслідок чого заподіяв шкоду позивачам, тому суд першої інстанцій зробив обґрунтований висновок про те, що обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди підлягає покладенню на роботодавця на підставі частини першої статті 1172 ЦК України.
Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Отже, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Суд першої інстанції встановив, що причиною загибелі ОСОБА_4 , яка є дочкою та матір`ю позивачів стали травми, завдані внаслідок наїзду автомобіля, які були спричинені джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку зі здійсненням експлуатації останнього та власною необережністю ОСОБА_4 , яка перетинала проїзну частину поза межами пішохідного переходу.
Разом із цим, у справі, яка переглядається, не встановлено наявності умислу потерпілої особи або існування обставин непереборної сили при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки.
Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності з відшкодування моральної шкоди, завданої матері та доньці загиблої ОСОБА_4 .
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.
Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Водночас суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із засад розумності та справедливості, ураховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивачів, які втратили дочку та матір, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання, і відновити становище, яке існувало до смерті дочки та матері у житті позивачів неможливо. Факт загибелі дочки та матері є безумовним свідченням спричинення позивачам глибоких моральних страждань.
Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 200 000,00 грн. матері та 500 000,00 грн. дочці не може вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача. 
Колегія суддів не знаходить підстав для висновку, що при визначені розміру відшкодування порушено принципи розумності, пропорційності та справедливості. Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.
Судом першої інстанції при ухваленні судового рішення про часткове задоволення позову було враховано, що ПрАТ «СК «ВУСО» в межах страхових сум виплатило позивачу страхове відшкодування в розмірі 260 000,00 грн., тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Згідно із частиною 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Представник позивача - адвокат Ільків М.М. у поданому відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з відповідача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із апеляційним розглядом справи у розмірі 15 000,00 грн.
Сторона відповідача правом подати заперечення щодо заявленого розміру судових витрат або клопотання про зменшення їх розміру не скористалася.
Також представник ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» разом із поясненнями третьої особи подав клопотання про розподіл витрат, в якому за результатами розгляду справи просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження понесених витрат адвокат Ільків М.М. надав детальний опис наданих послуг ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 11.06.2021 року та квитанцію до прибуткового касового ордера №29.
Судом встановлено, що інтереси ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції представляв адвокат Ільків М.М.
Надання адвокатом Ільківом М.М. професійної правничої допомоги при розгляді справи в суді апеляційної інстанції підтверджується, зокрема:
- договором про надання правової допомоги №б/н від 11.06.2021 року (а.с.34-35, т.1);
- ордером про надання правничої (правової) допомоги серії ВС №1320890 від 23.10.2024 року про представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Ільківом М.М. у Житомирському апеляційному суді (а.с.68, т.2);
- детальним описом наданих послуг ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 11.06.2021 року (а.с.72(зворот)-73, т.2).
У відповідності до детального опису наданих послуг ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 11.06.2021 року загальна вартість послуг складає 15 000,00 грн., з яких:
- написання відзиву на апеляційну скаргу - 8 000,00 грн.;
- копіювання документів для долучення до відзиву на апеляційну скаргу відповідно до кількості сторін - 1 год. - 1 000,00 грн.;
- підготовка та участь у судових засіданнях, незалежно від кількості - 6 000,00 грн.
З урахуванням викладеного, враховуючи критерії реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, врахувавши складність справи та обсяг послуг, наданих адвокатом під час розгляду справи, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, а також відсутність заперечень сторони відповідача на заяву про стягнення судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що з ТОВ «Київська Дистрибуційна Компанія» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені і документально підтвердженні витрати на правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн.
Однак, колегія суддів вважає, що заява ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн. задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (на яку посилається заявник), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24).
Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24.
Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.
Надаючи оцінку доводам заяви ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення понесених витрат на послуги адвоката та наданим на їх підтвердження доказам, суд керується таким.
У справі, що переглядається, установлено, що на підтвердження надання адвокатом Шиліним В.А. професійної правничої допомоги та розміру понесених витрат останній надав договір про надання правової допомоги від 12.06.2020 року, додаток №2 до договору №б/н від 12.06.2020 року про надання правової допомоги від 05.11.2024 року, акт приймання наданих послуг за договором №б/н від 12.06.2020 року, додатком №2 від 05.11.2024 року, ордер про надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1544103 від 06.02.2024 року про представництво інтересів ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» адвокатом Шиліним В.А. у Житомирському апеляційному суді.
Відповідно до пункту 8 договору про надання правової допомоги від 12.06.2020 року сторони узгодили, що гонорар адвоката за цим договором визначається у додаткових угодах до договору. Окрім гонорару, клієнт на вимогу адвоката зобов`язається оплачувати адвокату обґрунтовані фактичні видатки, пов`язані із виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо).
Згідно з пунктами 1, 2 додатку №2 до договору №б/н від 12.06.2020 року про надання правової допомоги від 05.11.2024 року сторони погодили розмір фіксованого гонорару в сумі 5 000,00 грн. за надання правничої допомоги, представлення інтересів клієнта в Житомирському апеляційному суді у справі №295/10084/23. Оплата гонорару за надання правничої допомоги здійснюється не пізніше 30 днів після набрання законної сили рішенням суду першої інстанції.
Відповідно до акту приймання наданих послуг за договором №б/н від 12.06.2020 року, додатком №2 від 05.11.2024 року адвокат Шилін В.А. надав ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» такі послуги: 
- ознайомлення з наявними документами замовника, підставами апеляційної скарги на судове рішення І інстанції її обґрунтованості;
- вивчення актуальної судової практики з цих питань та визначення правової позиції, збір письмових доказів;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;
- супровідні заходи розгляду справи у суді.
Водночас заявлені витрати не повною мірою відповідають критеріям реальності, неминучості, розумності, пропорційності, визначеним положеннями статті 141 ЦПК України, з огляду на таке.
Заявлені витрати в частині ознайомлення з наявними документами замовника, підставами апеляційної скарги на судове рішення першої інстанції її обґрунтованості, вивчення актуальної судової практики з цих питань та визначення правової позиції, збір письмових доказів, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення не відповідають критерію неминучості витрат сторони у судовій справі, оскільки сам по собі аналіз документів, вивчення актуальної судової практики та формування правової позиції, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру не належать до представництва та захисту прав клієнта у суді та охоплюються (є складовою) зокрема підготовкою та поданням відзиву на апеляційну скаргу, тому не можуть вважатися фактично понесеними як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.
Представником ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» було подані письмові пояснення, в яких вказано лише про безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення суду. Відзиву на апеляційну скаргу від представника третьої особи - ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» до суду на надходило.
У частині подання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, то це не є необхідними процесуальними діями сторони, і не можуть характеризуватися неминучістю та розумністю. Крім того, суд зауважує, що саме лише ознайомлення з документами у справі, яке не потягло за собою будь-яких процесуальних дій адвоката, не відповідає критерію неминучості та реальності адвокатських витрат.
Верховний Суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).
З огляду на викладене, з урахуванням критеріїв розумності, реальності, неминучості таких витрат, їх пропорційності до предмета спору, ціни позову, фактично виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська Дистрибуційна Компанія» залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 серпня 2024 року в частині задоволених позовних вимог - без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська Дистрибуційна Компанія» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000,00 грн. 
У задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська Дистрибуційна Компанія» понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн. відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2025 року.

Головуючий                                  Судді