Справа № 344/20259/21 
Провадження № 22-ц/4808/290/25 
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В. 
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого (суддя-доповідач)                Девляшевського В.А.,
суддів:                                        Баркова В.М., Луганської В.М., 
секретаря                                        Кузів А.В.,
з участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на рішення Івано-Франківського міського суду у складі судді Мелещенко Л.В., ухвалене 25 листопада 2024 року у м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 04 грудня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив :
У грудні 2021 року ТОВ «ФК «Поліс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 9 605,82 доларів США, що складається з трьох відсотків річних, нарахованих на суму простроченої заборгованості в розмірі 107 942,14 доларів США за грошовим зобов`язанням згідно кредитного договору.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02.06.2008 між АТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого став ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 16.9.04-03/08СК, за умовами якого позичальник отримав 103 093,00 доларів США кредиту на строк до 01 червня 2018 року під 17 процентів річних. 
Оскільки зобов`язання відповідач вчасно не виконав банк звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2010 року у справі №2-1210/2010 з ОСОБА_1 на користь АТ «ВТБ Банк» стягнуто заборгованість у розмірі 862 349,76 грн за кредитним договором, 120,00 грн витрат на інформаціно-технічне забезпечення розгляду справи та 1700,00 грн витрат по оплаті судового збору. 
Згідно договору про відступлення прав вимоги від 18.11.2015 та додаткової угоди №1 від 27.11.2015 ТОВ «ФК «Поліс» стало новим кредитором та отримало всі права та обов`язки попереднього кредитора згідно кредитного договору.
Оскільки позичальник не припинив зобов`язання шляхом його виконання у відповідності до кредитного договору, судового рішення або закону, воно є чинним на час подання позову. Отже, у позичальника існує прострочена заборгованість, на яку кредитор має право нарахувати 3% річних згідно частини 2 статті 625 ЦК України. При цьому позивач зазначив, що невиконання відповідачем грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
За наведених обставин просив позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовими рішеннями з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, представник ТОВ «ФК «Поліс» подав апеляційну скаргу.
Зазначає, що не відповідає дійсним обставинам справи висновок суду про відсутність доказів, які б свідчили про наявність заборгованості у відповідача в розмірі 106 633,91 доларів США за період з 07 грудня 2018 року по 07 грудня 2021 року. Так, сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором встановлена рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2010 року та становить 107 942, 14 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 31.08.2009 року становило 862 349,76 грн. Вказане судове рішення відповідачем не виконане, а відтак, враховуючи встановлену ним суму заборгованості та валюту кредиту, визначену кредитним договором, представник позивача вважає, що правомірно просив суд стягнути 3 відсотка річних у розмірі 9 605, 82 доларів США.
Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено правильність розрахунку трьох процентів, враховуючи часткове погашення боргу поручителем з 2015 року, зроблений із порушенням принципів доказування та не відповідає дійсним обставинам справи. Так, на підставі першої сторінки постанови про арешт коштів боржника у виконавчому провадження №39303039 від 22.05.2023 року суд встановив, що на виконанні Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадженні № 39303039 з виконання виконавчого листа № 0907/2-8281/2022, виданого 18 липня 2013 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 (поручителя за кредитним договором) на користь ПАТ «ВТБ Банк» 1 060 620,93 грн боргу. Проте, на думку представника скаржника, перша сторінка постанови не є належним, допустимим та достовірним доказом, оскільки в порушення п. 6, 7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» не містить усіх обов`язкових реквізитів виконавчого документа, зокрема електронного підпису виконавця (якщо постанова сформована виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження) або підпису та відбитку печатки (у разі виготовлення документа на паперових носіях), а також розміру суми заборгованості, у зв`язку із якою було накладено арешт на грошові кошти боржника.
Аналогічно, на його думку, не є належним, допустимим та достовірним доказом обставини часткового погашення заборгованості за кредитним договором довідка з Управління з питань виплат Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 28.06.2023 року №12 про стягнення з ОСОБА_2 20 % пенсії з 06.01.2025 по 01.05.2022 на виконання рішення суду від 27 липня 2015 року. Вказана довідка не дає можливості достовірно встановити на виконання якого документу було відкрито виконавче провадження, хто є стягувачем в межах цього виконавчого провадження та на чию користь стягувалися кошти. Крім того, в цій довідці зазначено, що за період з 01 вересня 2015 року по 30 квітня 2022 року з пенсії боржника утримано 39 044, 33 грн, при цьому залишок боргу по зазначений постанові становить 492 176,14 грн. Разом з тим з ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 060 620, 93 грн.
За наведених обставин просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Бобик Ю.І. посилається на додержання судом норм матеріального та процесуального права. Вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими.
Вказує, що у його довірителя перед ПАТ «ВТБ Банк» існує тільки заборгованість, визначена рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.03.2010 у справі №2-1210/2010 в розмірі 862 349,76 грн, а не як намагається довести апелянт - 106 633,91 доларів США за кредитним договором № 16.9.04-03/08-СК від 02.06.2008 року. Проте, в матеріалах справи відсутні відомості щодо пред`явлення вказаного рішення до примусового виконання та відкриття виконавчого провадження. Натомість ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Поліс» не надала жодного доказу та пояснень щодо стягнення заборгованості за рахунок поручителя чи іпотечного майна. 
Вказує, що поручитель за кредитним договором ОСОБА_2 виконав частково зобов`язання перед ПАТ «ВТБ Банк» на суму 568 444,79 грн згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 05.12.2012 року. В свою чергу ТОВ «ФК «Поліс» не надала жодного доказу на спросування виплати поручителем на користь стягувача боргу, не заявляло клопотань про визнання доказів недійсними чи витребовування доказів.

Відповідач та його представник, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Враховуючи належність повідомлення сторони відповідача, суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод розглядові справи у відсутності учасника справи. 
Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції доводи апеляційної скарги підтримав з викладених у ній мотивів. Просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволення з таких підстав.
За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановлене судом рішення відповідає цим вимогам закону з огляду на наступне. 

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем не наведено правильність розрахунку трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання, враховуючи часткове погашення боргу поручителем з 2015 року. Аналогічно позивачем не подано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у відповідача заборгованості у розмірі 106 633,91 доларів США за період з 07 грудня 2018 року по 07 грудня 2021 року.
З вказаними висновками суду погоджується також колегія суддів.
Встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 02 червня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» (в подальшому переіменованим на ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 16.9.04-03/08-СК, за змістом якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді строкового кредитного ліміту у розмірі 103 093,00 доларів США до 01 червня 2018 року під 17 відсотків річних (а.с.7-13 т.1).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2010 року з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» стягнуто заборгованість у розмірі 862 349,76 грн за кредитним договором № 16.9.04-03/08-СК від 02 червня 2008 року, 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 1700,00 грн витрат по оплаті судового збору (а.с.25-26 т.1).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2012 року у справі 0907/2-8281/2022, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2013 року, задоволено позов ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором поруки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 16.9.04-03/08-СК від 02 червня 2008 року у розмірі 1 060 620,93 грн, 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1700 грн витрат по оплаті судового збору (а.с. 117-118, 165-167 т.1).
18 листопада 2015 року між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 21 МБ, за умовами якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитним договорами та договорами забезпечення до них (а.с. 14-17 т.1).
У Додатковій угоді № 1 від 27 листопада 2015 року до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами сторони погодили, що розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступається згідно цієї Додаткової угоди на дату укладення цієї Додаткової угоди, складає 1 410 388 721,09 грн (а.с.18-19 т.1). Згідно реєстру прав вимоги № 1 до Додаткової угоди № 1 позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 16.9.04-03/08-СК від 02 червня 2008 року (а.с. 20 т.1).
На виконання умов договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18 листопада 2015 року, ТОВ «ФК «Поліс» було перераховано кошти на оплату виконання договору, про що свідчать виписки по рахунку від 27 листопада 2015 року, 24 грудня 2015 року та 26 лютого 2016 року (а.с.22-24 т.1).
22 травня 2023 року Головним державним виконавцем Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесена постанова про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № 39303039 з виконання виконавчого листа № 0907/2-8281/2022, виданого 18 липня 2013 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 1 060 620,93 грн боргу. Даною постановою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках. а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника та належить боржнику ОСОБА_2 (а.с.107 т.1).
Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 28 червня 2023 року № 12, з пенсії ОСОБА_2 проводилося відрахування за постановою державного виконавця № 39303039 від 27 липня 2015 року в розмірі 20% від пенсії. З 01 травня 2022 року відрахування з пенсії призупинено тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні. За період з 01 вересня 2015 року по 30 квітня 2022 року з пенсії утримано 39044,33 грн, залишок боргу по зазначений постанові становить 492 176,14 грн. Виконавчий збір в сумі 53122,05 грн та витрати на проведення виконавчих дій в сумі 50,00 грн не утримано (а.с. 135 т.1).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 20.07.2023 ТОВ «ФК «Поліс» з 03.06.2008 є іпотекодержателем нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить боржнику ОСОБА_1 (а.с. 134 т.1).
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження своїх доводів, а суд не зобов`язаний самостійно збирати докази на користь будь-якої зі сторін.
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 569/15311/21 (провадження № 61-11750св22) зазначено, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. 
ТОВ «ФК «Поліс», звертаючись до суду з цим позовом, зазначило, що відповідач не виконав рішення суду від 25 березня 2010 року, у зв`язку з чим залишилася непогашена заборгованість у розмірі 107 942,14 доларів США. Позивач просить стягнути 3% річних із простроченої суми за період з 07 грудня 2018 року по 07 грудня 2021 року, що становить 9605,82 доларів США. 
У відповідь на позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що нарахування 3% річних у зазначеному розмірі за вказаний період є необґрунтованим, оскільки частина боргу за кредитним договором була погашена поручителем у межах виконавчого провадження.
Судом встановлено, що позивач здійснив нарахування виходячи з простроченої суми в 106 633,91 доларів США. Водночас рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2010 року, яке набрало законної сили 17 червня 2010 року, з ОСОБА_1 на користь ВАТ «ВТБ Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №16.9.04-03/08-СК від 02 червня 2008 року у розмірі 862 349,76 грн. Матеріали справи також свідчать, що часткове погашення боргу за цим кредитним договором здійснив поручитель ОСОБА_2 . 
За встановлених обставин колегія погоджується з висновком місцевого суду, що нарахування позивачем 3% річних не є обґрунтованим, оскільки фактична сума боргу та період її нарахування не були належним чином встановлені.
Відповідно до частини 1 статті 12 та статті 81 ЦПК України, саме позивач зобов`язаний довести правильність розрахунку заявлених вимог, зокрема, суми простроченої заборгованості, на підставі якої здійснюється нарахування 3% річних. Однак позивачем не надано належних доказів того, що станом на період нарахування (з 07 грудня 2018 року по 07 грудня 2021 року) вся сума заборгованості залишалася непогашеною в повному обсязі. Відсутність підтверджених розрахунків щодо залишку боргу після часткового погашення поручителем ставить під сумнів правомірність заявленої до стягнення суми.
Посилання апелянта на неналежність та недопустимість копій постанови про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №39303039 та довідки з Управління з питань виплат Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 28.06.2023 №12, як доказів часткового погашення заборгованості, є необґрунтованим.
Відповідно до статті 77 ЦПК України, письмові докази є належними, якщо вони підтверджують обставини, що мають значення для справи. 
Статтею 78 ЦПК України визначено, що письмові докази є допустимими, якщо вони отримані у порядку, передбаченому законом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 Кодексу).
За даними Єдиного реєстру боржників та Автоматизованої системи виконавчого провадження на примусовому виконанні в Івано-Франківському ВДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №39303039, де боржником вказано ОСОБА_2 , а стягувачем – ПАТ «ВТБ Банк». Вказане виконавче провадження проводиться на виконання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду №0907/2-8281/2011 від 18.07.2013 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 1 060 620,93 грн. Довідка Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 28.06.2023 №12 містить інформацію про утримання з пенсії ОСОБА_2 грошових коштів у примусовому порядку за постановою державного виконавця від 27.07.2015 року у цьому виконавчому провадженні. 
Зазначена довідка підтверджує, що з пенсії ОСОБА_2 було утримано 39 044,33 грн у період з 01.09.2015 по 30.04.2022 на виконання судового рішення про стягнення з нього як з поручителя за кредитним договором № 16.9.04-03/08СК, що прямо вказує на часткове погашення заборгованості. Залишок боргу по зазначений постанові становить 492 176,14 грн. 
Таким чином, твердження апелянта про те, що заборгованість не зменшувалась, є необґрунтованим. Відповідно, доводи апелянта щодо неналежності та недопустимості доказів на підтвердження вказаних обставин не відповідають вимогам процесуального законодавства та фактичним обставинам справи.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 25 листопада 2024 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                        В.А. Девляшевський
Судді:                                                                                В.М. Барков
                                                                               В.М. Луганська

Повний текст постанови виготовлено 24 лютого 2025 року.