КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
16 січня 2025 року                                                                                   м. Київ
 
            Унікальний номер справи № 754/8007/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/539/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М., 
за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гринчак О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Рокитнянської сільської ради Київської області, про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, -
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову та до досягнення дитиною повноліття; позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 2-6).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони проживали в цивільному шлюбі з 2016 по 2019 роки та мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 3 2019 року позивач проживає разом з сином в АДРЕСА_1 . Дана квартира належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності.
Позивач стверджував, що починаючи з 2019 року дитиною займається він, забезпечує всім необхідним, піклується про освіту, здоров`я, розвиток. Позивач постійно працює та має можливість та час щодо здійснення належного рівня піклування за дитиною, матеріального забезпечення та надання духовного розвитку.
Звертав увагу, що за весь цей час відповідачка не виявляла жодної зацікавленості до дитини, участі у вихованні дитини не приймала, ні духовно, ні матеріально.Позивач вказував, що без позбавлення батьківських прав, він не зможе захистити дитину, в разі викрадення дитини матір`ю. Зазначав, що мирним шляхом домовитись з відповідачкою неможливо. Стверджував, що відповідачка є наркозалежною людиною, на цьому фоні вже відбулась ампутація руки, веде аморальний спосіб життя, точне місцезнаходження її невідомо.
Крім цього, вказував, що 02 червня 2022 року ОСОБА_2 написала заяву, якою не заперечує та дає свою згоду на позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Опанасенко К.І. Відповідачка самоусунулась від виховання та утримання дитини, що стало підставою для звернення позивачем до суду з вищевказаним позовом (а.с. 2-6). 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Рокитнянської сільської ради Київської області про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 14 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Рокитнянської сільської ради Київської області про позбавлення батьківських прав відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 125-130).
Не погодившись з рішенням районного суду, 15 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат  Кушнір О.С. подала до суду апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с. 138-141).
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. Не погоджувалась з висновками суду першої інстанції, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості спільного проживання з відповідачкою, а також протиправних дій відповідача по відношенню до позивача та по відношенню до дитини. Вказувала, що суд не звернув уваги, що сама відповідачка не з`являлась до суду, жодної допомоги дитині не надає, все фінансове та моральне навантаження йде на батьків позивача та на нього самого. Зазначала, що суд першої інстанції надав невірну оцінку доказам наявним в матеріалах справи. Вважала, що є всі належні докази по справі для ухвалення рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав (а.с. 138-141).
            Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
04 квітня 2024 року, вказана справа була знята з розгляду у зв`язку з повідомленням про замінування приміщення Київського апеляційного суду, розгляд справи був призначений на 16 травня 2024 року (а.с. 169).
16 травня 2024 року розгляд справи був відкладений за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кушнір О.С. у зв`язку із її зайнятістю в інших справах і таке клопотання ухвалою апеляційного суду від 16 травня 2024 року було задоволено, розгляд справи відкладено на 06 червня 2024 року(а.с. 179-182).
06 червня 2024 року справу було знято з розгляду у зв`язку з хворобою головуючого по справі (перебуванням на стаціонарному лікуванні), розгляд справи був призначений на 11 липня 2024 року(а.с. 189). 
11 липня 2024 року, 21 листопада 2024 року справа розглядалась по суті, судом апеляційної інстанції вживались заходи щодо належного повідомлення відповідачки ОСОБА_2 про розгляд справи апеляційним судом, ухвалою суду витребувані відомості про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки ОСОБА_2 , у зв`язку з чим по справі були оголошені перерви (а.с. 202-203, 214, 229).
17 жовтня 2024 року справу було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням колегії суддів, яка розглядає справу на навчанні в Національній школі суддів України (а.с. 216). 
 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Кушнір О.С. підтримали скаргу і просили її задовольнити.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Начальник Служби у справах дітей та сім`ї Рокитнянської селищної ради подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника.
Повідомлення відповідачки ОСОБА_2 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною адресою зареєстрованого місця проживання, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, відповідачка ОСОБА_2 про розгляд справи апеляційним судом сповіщалась повідомленнями на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с. 158-168, 170-178, 183-188, 190-201, 204-206, 210-213, 217-228, 230-237).
 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10 червня 2021 року, батьками є: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 (а.с. 10).
Позивач ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9,15), проте, проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до характеристики 03 червня 2022 року, виданої директором Дошкільного навчального закладу (ясла-садочок) «Дзвіночок» Маківського сільської ради Рокитнянського району Київської області ОСОБА_15, на ОСОБА_1 , який являється батьком  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вихованця Маківського закладу дошкільної освіти (ясел-садка) «Барвінок», батько ОСОБА_1 працює по найму, сім`я проживає разом з ОСОБА_4 - працюючий пенсіонер, який являється дідусем дитини, ОСОБА_5 - працюючою, яка являється бабусею дитини. Житлово-побутові умови відповідають нормі. У навчально-виховному процесі дитини батько бере активну участь. Щодня вранці приводить ОСОБА_3 до навчального закладу вчасно забирає. Дитина приходить в садочок охайна, весела, привітна, що свідчить про те, що дитина є в повній безпеці та постійному догляді вдома. Батько регулярно відвідує батьківські збори, дитячі свята. Систематично без затримок оплачує харчування в закладі, на всі рекомендації щодо додаткових занять з ОСОБА_3 реагує оперативно. Також приймає активну участь в побутово-господарській роботі. Щоденно цікавиться життям дитини в закладі. У вихідні дені проводить час з дитиною на ігровому майданчику села. Батько є головним вихователем сина. Мати ОСОБА_2 у навчальному процесі сина участі не бере, життям дитини не цікавиться з вихователем та персоналом, за час відвідування, не спілкувалася (а.с. 11).
З акту обстеження умов проживання від 06 червня 2022 року та акту обстеження матеріально-побутових умов від 06 червня 2022 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 проживають: ОСОБА_4 (дідусь дитини), ОСОБА_5 (бабуся дитини), ОСОБА_1 (батько дитини) та ОСОБА_3 (дитина). Для дитини створені добрі умови проживання, вихованням займається батько, матеріально забезпечує дитину теж батько, мати участі у вихованні дитини не приймає та дитину не відвідує (а.с. 13-14).
Крім того, в матеріалах справи міститься акт обстеження матеріально-побутового стану сім`ї від 28 квітня 2023 року, відповідно до висновку якого для дитини створено належні умови проживання, ОСОБА_3 забезпечений всім необхідним. Вихованням та утриманням хлопчика займається батько ОСОБА_1 , дідусь ОСОБА_4 , бабуся ОСОБА_5 (а.с. 76).
З довідки від 22 листопада 2022 року № GС000000002, виданої керівником ТОВ «Гранд Консалт» ОСОБА_9 , вбачається, що ОСОБА_1 працює в ТОВ «Гранд Консалт» з 29 вересня 2022 року, займає посаду пакувальник. Дохід за період з 29 вересня 2022 року по 31 жовтня 2022 року склав 10 863,64 грн. (а.с. 39).
Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 від 02 червня 2022 року, посвідчена приватним нотаріусом КМНО Опанасенко К.І., в якій ОСОБА_2 не заперечує та дає свою згоду на позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Також цією заявою та підписом підтверджує дійсність її намірів та те, що діє добровільно, розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примусу. Будучи ознайомленою з нормами цивільного законодавства з цього приводу стверджує, що до суду з метою оспорювання даних, викладених в цій заяві, звертатися не буде. Просить вказану заяву розглядати в компетентних та судових органах без її участі (а.с. 18).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Рокитнянської селищної ради Київської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Рокитнянської селищної ради від 22 червня 2023 року № 280, ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує належних умов для проживання та виховання дитини, не утримує матеріально. Зі слів дідуся та бабусі, ОСОБА_2 залишила дитину ще у півторарічному віці. Михайлик зовсім не пам`ятає маму. Відповідно до інформації служби у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради Бориспільського району Київської області від 16 травня 2023 року №01-22/226 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , але з 2018 року за вказаною адресою не проживає, місце її перебування невідоме. За цією адресою проживають ОСОБА_10 та малолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 повідомив, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні свого сина ОСОБА_13 , не спілкується з дитиною, не утримує матеріально. 14 червня 2023 року питання щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ( ОСОБА_3 ) розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області. Оскільки місце перебування відповідачки невідоме, засоби зв`язку з нею відсутні, розгляд питання проводився без присутності ОСОБА_2 . Захищаючи права і законні інтереси дитини, виконавчий комітет Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 95-96).
 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), яке слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження61-36905св18), постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження 61-44369св18), постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), постанові Верховного Суду 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18 (провадження № 61-22933св19), і передбачених законом підстав відступити від такого у цій справі не вбачається. 
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Таким чином, судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що позбавлення заявника його батьківських прав становило втручання в право заявника, в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції, на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п. 1 статті 8.
Дане втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункти 49,50).
Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78) (пункт 54).
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 57, 58).
Остаточне позбавлення батьківських прав може здійснюватись тільки в абсолютно виняткових випадках (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року).
Як і у вищенаведеній справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04), у цій справі, що була розглянута судом, заявлені вимоги про позбавлення батьківських прав були обґрунтовані посиланням на те, щовідповідачка не виконувала належним чином свої батьківські обов`язки, зокрема, не цікавилась і не брала участі у вихованні дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення  останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Так, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідачка самоусунулась від виконаннябатьківських обов`язків, не виявляла жодної зацікавленості  щодо участі у вихованні дитини. Крім того, зазначав що відповідачка є наркозалежною людиною веде аморальний спосіб життя.
Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підставі яких можна дійти до беззаперечноговисновку про те, що ОСОБА_2 не виконувала свої батьківські обов`язки та злісно ухиляється від їх виконання.
Винної поведінки ОСОБА_2 та свідомого нехтування останньою своїми батьківськими обов`язками щодо дитини ОСОБА_3 не встановлено.
Характеристика з дошкільного навчального закладу, в якому навчається ОСОБА_3 , на позивача по справі ОСОБА_1 , із додатковим зазначенням про те, що мати у навчальному процесі сина участі не бере, життям дитини не цікавиться з вихователем та персоналом за час відвідування не спілкувалась, не може бути визнана самостійною підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських (материнських) прав.
Також, доказів наркозалежності відповідачки, про наявність якої стверджував позивач, позивачем не надано та матеріали справи таких доказів не містять, клопотання про витребування таких доказів позивачем в суді першої інстанції не заявлялось.
Такі посилання апелянта про наркозалежність відповідачки самі по собі не можуть бути підставою для задоволення позову про позбавлення батьківських прав.
Щодо заяви ОСОБА_2 від 02 червня 2022 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Опанасенко К.І., в якій ОСОБА_2 не заперечує та дає свою згоду на позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Таким чином, колегія суддів вважає, що вказана заява відповідачки від 02 червня 2022 року, в якій вона не заперечує про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. 
Саме лише підписання відповідачкою заяви про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. 
Така правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у справі № 401/1944/22 від 10 листопада 2023 року і підстав відступу від такої у цій справі не встановлено.
В суді першої інстанції позивач не заявляв клопотання про допит свідків на підтвердження заявлених ним вимог, доказів наявності поважних причин неможливості заявити таке клопотання до суду апеляційної інстанції не надав та не зазначив, тому з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, є неспроможними та такими, що підлягають відхиленню доводи апелянта про необхідність допиту свідків на стадії апеляційного розгляду про допит яких позивач не заявляв в суді першої інстанції (а.с. 207-209).
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Рокитнянської селищної ради Київської області 22 червня 2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки висновок не містить належного обґрунтування того, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки захистить інтереси її малолітнього сина, крім того, висновок складений за відсутності відповідачки та повної інформації про стан виконання нею батьківських обов`язків.  
Також, колегія суддів звертає увагу, що вказаний висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками і були б законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини. 
У справі відсутні будь-які об`єктивні докази, що перед складанням висновків про доцільність позбавлення батьківських (материнських) прав ОСОБА_2 орган опіки та піклування вживав заходів щодо перевірки і з`ясування самого факту відсутності ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання, причин такої відсутності, оскільки сам по собі факт відсутності матері дитини за зареєстрованим місцем проживання не виключає можливість наявності поважних причин (хвороба і перебування на лікуванні, виїзд до іншого місця проживання в умовах воєнного стану в України, смерть тощо). 
При цьому, висновок органу опіки та піклування Рокитнянської селищної ради Київської області від 22 червня 2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має обов`язкового характеру для вирішення справи судом.
Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, по справі відсутня сукупність доказів в розумінні статей 79, 89 ЦПК України, яка б з достатністю свідчила про доведеність предмету доказування по справі щодо свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню спільної дитини сторін та позбавлення батьківських прав відповідачки буде відповідати інтересам дитини, які мають превалювати над усіма іншими інтересами учасників справи у справах зазначеної категорії.
Колегія суддів дійшла висновку, що не доведено винної поведінки відповідачки, як матері дитини, щодо умисного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків чи здійснення нею неправомірних дій відносно дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, та встановивши відсутність негативної поведінки відповідачки відносно дитини та свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав.
 
Щодо стягнення аліментів.
 
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач також просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову та до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 14 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 14 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Доводів незаконності (необґрунтованості) рішення районного суду в цій частині подана апеляційна скарга не містить.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Доводи апелянта цих висновків суду не спростовують, тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.
Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 листопада 2023 року -залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Дата складання повного судового рішення - 17 січня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

                                                                                                                      О.В. Борисова

В.М. Ратнікова