ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 185/4747/23
провадження № 61-9717св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стасюк Вячеслав Олексійович, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у складі судді Врони А. О., від 24 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Барильської А. П., Демченко Е. Л., Макарова М. О., від 25 червня 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.           У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної каліцтвом та ушкодженням здоров`я.
2.           Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Золоте Попаснянського р-ну Луганської обл., яке на той час 
перебувало під контролем держави Україна, він близько 08:00 год знаходився в районі шахти «Родина» та, коли прямував пішки через поле, натрапив на бойовий припас (розтяжку), в результаті вибуху якого отримав тілесні ушкодження у вигляді мінно-вибухової травми, осколкового поранення тулубу, м`яких тканин правого плеча.
3.           Внаслідок отриманих поранень йому було встановлено третю групу інвалідності, а відомості за цим фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) під № 12016130240002817.
4.           Вказує, що досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженню триває, про підозру нікому не повідомлено, а держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, винні особи не встановлені. Також держава Україна не забезпечила йому безпеку шляхом облаштування сховищ, проведення евакуації цивільного населення в безпечні регіони України, не запровадила механізм відшкодування шкоди особам, які постраждали під час конфлікту та проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях.
5.           Отримані тілесні ушкодження призвели до змін в його емоційному стані, суттєво обмежили можливість вести звичайний спосіб життя та стали причиною втрати роботи.
6.           Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України 1 000 000 грн, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів державного бюджету.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
7.           Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
8.           Суди попередніх інстанцій вказали, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою шкоди, завданої терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачеві внаслідок ушкодження здоров`я під час терористичного акту в період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце такий акт.
9.           Позивач не довів, що держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які б усунули ризик ушкодження його здоров`я, чи не вжила заходів з такого попередження та усунення ризику для здоров`я позивача. Ушкодження здоров`я позивача та виконання державою Україна позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.
10.        Силові дії росії проти Україна тривають із лютого 2014 року. Наслідком збройної агресії стала, зокрема окупація частини території України.
11.        У зв`язку з цим органам досудового розслідування, не видається можливим завершити усю сукупність запланованих заходів та процесуальних дій у рамках досудового розслідування кримінального провадження.
12.        Внаслідок збройної агресії росії, Україна створила спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації», відповідно до якого Україна в особі Мінсоцполітики взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, ушкодження здоров`я, каліцтва цивільних осіб через збройну агресію рф. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Однак ОСОБА_1 не звертався за відшкодуванням збитків відповідно до вказаного порядку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
13.        У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат 
Стасюк В. О. просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
14.        05 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат 
Стасюк В. О. подав касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2024 року.
15.        Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2024 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у серпні 2024 року надійшли до Верховного Суду.
16.        Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
17.        Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає необхідність відступлення від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 
(пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
18.        Вказує, що не згоден із висновками Великої Палати Верховного Суду 
у справі № 635/6172/17 про те, що моральна шкода є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Зауважує, що моральна шкода має відшкодовуватись у будь-якому випадку її спричинення та право на її відшкодування виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
19.        Стверджує, що Україна від зобов`язань, визначених статтею 2 Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей не відступала, а тому повинна нести відповідальність за невиконання позитивних зобов`язань.
20.        Вважає, що Україна, оголошуючи у квітні 2014 року про проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, не могла не знати про наявність реальної загрози життю і безпеці громадян та повинна була вжити всіх можливих засобів щодо убезпечення життя та здоров`я громадян. Із 2014 року Україна, особливо Донецька та Луганська області, є однією найбільш забруднених вибухонебезпечними предметами у світі, а тому небезпека від мін, розтяжок для життя людей, які мешкали, зокрема в 
м. Золоте, Луганської обл. була достатньо великою.
21.        Звертає увагу, що із квітня 2014 року до дня його поранення 
(08 листопада 2016 року), держава Україна мала можливості здійснити евакуацію цивільного населення, розмінувати підконтрольну територію, або застосувати інші засоби захисту населення.
22.        Зауважує, що постанова Кабінету Міністрів України від 20 березня 
2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації» прийнята у 2022 році, не встановлює правовий механізм відшкодування моральної шкоди, заподіяної пораненням чи загибеллю людини внаслідок терористичного акта, а лише встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні, внаслідок збройної агресії росії. Законодавство, яке регулює порядок відшкодування Україною такої шкоди, відсутнє.
23.        Посилається що, невиконання державою Україна позитивного обов`язку обґрунтовується також відсутністю кінцевого результату розслідування обставин отримання позивачем поранень. Правоохоронні органи держави Україна не забезпечили своєчасного ефективного розслідування.
24.        Не погоджується із запропонованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 способом захисту порушеного права, відповідно до якого відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави України, покладаються на росію. Вважає, що такий спосіб захисту суперечить нормам національному та міжнародному права. Відповідальність рф виникає за шкоду завдану Україні, а не її громадянам. При цьому держава Україна, виплативши своїм громадянам компенсацію, має право вимагати від рф відшкодування шкоди.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
25.        У серпні 2024 року Кабінет Міністрів України подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення. 
Обставини справи, встановлені судами 
26.        08 листопада 2016 року у м. Золоте Попаснянського р-ну Луганської обл. близько 08:00 год ОСОБА_1 , знаходячись в районі шахти «Родина», коли прямував пішки через поле, потрапив на бойовий припас (розтяжку) і в результаті вибуху отримав тілесні ушкодження у вигляді мінно-вибухової травми, осколкового поранення тулубу, м`яких тканин правового плеча.
27.        Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 142866, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, безстроково, з 24 лютого 2020 року, причина інвалідності: поранення, ушкодження здоров`я від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 08 листопада 2016 року на території проведення антитерористичної операції.
28.        Згідно з висновком експерта № 12/20 за результатами проведення психологічної експертизи, складеного 31 грудня 2020 року, у 
ОСОБА_1 наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок отриманих тілесних ушкоджень під час вибуху бойового припасу 08 листопада 2016 року в районі шахти «Родина», м. Золоте, Попаснянський р-н, Луганська обл.; 
ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) через отримані тілесні ушкодження під час вибуху бойового припасу; попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 (моральної шкоди) становить 1 000 000 грн.
29.        Згідно з повідомленням Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України 
№ 755/02/07.1-20 від 24 січня 2020 року відповідно до протоколу засідання міжвідомчої комісії № 1 від 16 січня 2020 року прийнято рішення установити факт одержання поранення (ушкодження здоров`я) ОСОБА_1 від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 08 листопада 
2016 року на території проведення антитерористичної операції.
30.        Головним управлінням Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях повідомлено ОСОБА_1 , що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016130530000660 
від 01 жовтня 2016 року здійснюється слідчим відділом 3 управління, з дислокацією у місті Сєвєродонецьк Луганської області, ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях. 25 листопада 2016 року ОСОБА_1 вручена пам`ятка про права та обов`язки потерпілого, він допитаний як потерпілий та проведена судово-медична експертиза. На даний час проводиться комплекс слідчих дій з метою встановлення осіб, які причетні до вчинення злочину.
31.        Згідно витягу з ЄРДР № 12016130530000660, 08 листопада 2016 року до чергової частини Лисичанського ВП ГУНП в Луганській області надійшло повідомлення з травматологічного відділення ЦМЛ ім. Титова м. Лисичанська про те, що 08 листопада 2016 року у вказане відділення був госпіталізований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, який 08 листопада 2016 року близько 08:00 год, знаходячись в районі шахти «Родина» м. Золоте, Попаснянський р-н, натрапив на бойовий припас в результаті вибуху якого отримав тілесні ушкодження у вигляді мінно-вибухової травми, осколкового поранення правового ока, осколкового переламу нижньої щелепи праворуч, рваної рани тулубу, м`яких тканин правового плеча. Правова кваліфікація кримінального правопорушення - частина друга статті 258 КК України.
32.        Згідно листа ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 17 березня 2023 року, досудове розслідування у кримінальному провадженню 
№ 12016130530000660 триває, під час досудового розслідування про підозру будь-якій особі не повідомлено.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
33.        Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
34.        Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо права позивача на відшкодування державою моральної шкоди, заподіяної каліцтвом та ушкодженням здоров`я, внаслідок терористичного акту, на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»
35.        Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
36.        Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
37.        Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (пункт 1 
частини другої статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 
частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
38.        Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
39.        Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього Кодексу у редакції, чинній до 03 липня 2020 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною (пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17).
40.        Відповідно до частини другої статті 1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
41.        Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), проаналізувавши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, чинній до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13, поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, зазначив, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.
ЄСПЛ зазначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним
Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави.
З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08 і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).
42.        Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
43.        Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»).
44.        З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі.
45.        Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
46.        Більше того, у законодавстві України відсутня не лише процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння рішення ЄСПЛ 
від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko 
v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).
47.        За усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у частині першій 
статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. рішення ЄСПЛ від 05 січня 
2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, 
§ 100).
48.        Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому, як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35).
49.        Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема у судовому рішенні (див. для порівняння ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності 
від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заява № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява 
№ 44912/98, § 50).
50.        Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави Україна відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачу внаслідок каліцтва та ушкодження здоров`я під час терористичного акту в період проведення АТО незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт.
51.        У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із каліцтвом та ушкодженням здоров`я у період проведення АТО.
52.        Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19, від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17.
53.        Враховуючи наведене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
Щодо порушення державою права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції
54.        Позивач заявив вимогу про стягнення з держави Україна на відшкодування моральної шкоди, завданої йому терористичним актом, що призвів до його каліцтва та ушкодження здоров`я, посилаючись на те, що держава Україна є відповідальною за порушення права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції.
55.        Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).
56.        Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).
57.        Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції).
58.        Самі по собі факти загибелі (каліцтва, ушкодження здоров`я) людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.
59.        За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому:
1)                негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку;
2)                позитивний обов`язок має два різновиди:
-                  матеріальний, за яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб.
Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходів, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар.
Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретних заходів, спрямованих на запобігання її втіленню (див. рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68);
-                  процесуальний, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя.
60.        Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява 
№ 34056/02, § 176).
61.        Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.
62.        Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 сформулювала правовий висновок, у якому зазначила, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак проблема у подібних справах полягає в тому, щоби встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією Держави України у сенсі статті 1 Конвенції та чи порушила держава України певні свої обов`язки з тих, які випливають із указаної статті.
63.        У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україна шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення АТО, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: 
(а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); 
(г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).
64.        Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку російської федерації, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором (далі - Звернення)).
65.        Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії рф (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1, схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала рф державою-агресором (абзац шостий Звернення).
66.        У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» 
(27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).
67.        27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).
68.        Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). рф своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).
69.        24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.
70.        02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції 
ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
71.        14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
72.        27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
73.        Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування рф та окупаційна адміністрація рф встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року).
74.        Позивач вказував, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Золоте Попаснянського р-ну Луганської обл. близько 08:00 год знаходився в районі шахти «Родина» та, коли прямував пішки через поле, натрапив на бойовий припас (розтяжку), в результаті вибуху якого позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді мінно-вибухової травми, осколкового поранення тулубу, м`яких тканин правового плеча.
75.        Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 142866, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, безстроково, з 24 лютого 2020 року, причина інвалідності: поранення, ушкодження здоров`я від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 08 листопада 2016 року на території проведення антитерористичної операції.
76.        Верховний Суд погоджується, що завдані позивачу тілесні ушкодження та тривале лікування безперечно зумовлюють для нього душевні та фізичні страждання.
77.        Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, проблема такої справи полягає не лише в тому, чи страждав морально позивач, не лише в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці його страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис необхідно застосувати для присудження відповідного відшкодування.
78.        Позивач не обґрунтував, що держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які б усунули ризик його каліцтва, ушкодження здоров`я, що держава знала про можливість мінування конкретної місцевості у зв`язку зі збройною агресією з боку росії і могла вжити, але не вжила заходів з попередження такого мінування та усунення ризику для життя та здоров`я позивача.
79.        Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що поранення (ушкодження здоров`я) позивача від вибухових речовин, боєприпасів 
08 листопада 2016 року на території проведення антитерористичної операції та виконання державою Україна позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на його життя не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку.
80.        З огляду на це правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що відсутні підстави для відповідальності держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я позивача.
81.        За таких обставин позивач не обґрунтував вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначив факти (обставини), за яких можна би було стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя.
82.        Суди попередніх інстанцій, встановивши, що територія, на якій позивач зазнав ушкоджень, була територією, де проводилась антитерористична операція, і позивач не довів належними та допустимими доказами, що відповідачеві було чи мало бути відомо про загрози для життя та здоров`я позивача, зокрема про факт мінування місцевості у полі, через яке прямував позивач пішки, поблизу шахти «Родина» в м. Золоте Попаснянського р-ну Луганської обл., відповідач міг вжити, але не вжив заходів з попередження такого мінування, тобто з усунення ризику для життя та здоров`я позивача, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
83.        Саме по собі посилання на порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції, у межах контрольованої території Україною, без встановлення невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї.
84.        Таким чином, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що відсутні підстави для висновку про невиконання державою Україна позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом.
85.         ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилався на відсутність ефективного незалежного розслідування за фактом ушкодження його здоров`я та стверджував, що держава Україна належним чином не виконала свій позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування цього факту.
86.        ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (див. § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).
87.        Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою 
(див. § 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
88.        Верховий Суд ураховує, що силові дії рф проти Україна тривають з лютого 2014 року, наслідком такої збройної агресії стала, зокрема окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях, у зв`язку із зазначеним фактично з причин незалежних від органів досудового розслідування, не надається можливим завершити усю сукупність запланованих заходів та процесуальних дій у рамках досудового розслідування кримінального провадження.
89.        У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
90.        Натомість у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 лише вказав на відсутність належного розслідування кримінального провадження за фактом ушкодження його здоров`я, яке не призвело до встановлення винних осіб, однак не мотивував, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначив, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування.
91.        За таких обставин доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
92.        Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суди надали належу оцінку. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
93.        Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що внаслідок збройної агресії рф, Україна вирішила створити спеціальний механізм для визначення всіх збитків, які завдала держава-агресор. Такий обов`язок Україна підтвердила у постанові Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації» (далі - Постанова № 326).
94.        Визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за таким напрямом, як людські втрати та пов`язані з ними соціальні витрати - напрям, що включає всі людські втрати (смерть або каліцтво цивільних осіб), що виникли в результаті збройної агресії рф, а також витрати, пов`язані з призначенням різних видів державної соціальної допомоги та наданням соціальних послуг (підпункт 1 пункту 2 Постанови № 326). Одним із основних показників, які оцінюються в межах цього напряму, є кількість цивільних осіб з інвалідністю, зокрема дітей з інвалідністю, які отримали інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних внаслідок бойових дій і пов`язаних із ними нещасних випадків, яким надаються соціальні гарантії та різні види державної соціальної допомоги (абзац шостий підпункту 1 пункту 2 постанови № 326).
95.        Визначення шкоди та обсягу соціальних виплат, які забезпечуються відповідно до законодавства, у грошовій формі здійснюється згідно з методикою, затвердженою наказом Мінсоцполітики. Відповідальним за визначення шкоди та збитків за наведеним напрямом є Мінсоцполітики (абзаци 8 і 9 підпункту 1 пункту 2 Постанови № 326).
96.        Отже, держава Україна взяла на себе позитивний матеріальний обов`язок визначити правила, спрямовані на відновлення прав потерпілих унаслідок, зокрема, каліцтва цивільних осіб через збройну агресію рф. Його невиконання чи неналежне виконання може бути окремою підставою для позову про відшкодування Україною шкоди, завданої затримкою виконання цього обов`язку. Розмір такого відшкодування залежить від складності проблеми, яку має вирішити держава, умов (воєнних, соціально-економічних, політичних), у яких цю проблему слід вирішити, тривалості невиконання чи неналежного виконання відповідного обов`язку, важливості вирішення відповідної проблеми для конкретної особи тощо.
97.        Наведене у повній мірі узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 травня 2022 року у справі 
№ 635/6172/17, які у свою чергу неодноразово підтримані Верховним Судом у подібних правовідносинах за позовами фізичних осіб про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я (каліцтвом) на підконтрольній Україні території та неефективним розслідуванням злочину (див. постанови Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі 
№ 219/2477/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 423/847/20, від 23 жовтня 2024 року у справі № 194/466/23).
98.        Колегією суддів не встановлено підстав для ініціювання відступлення від вказаних висновків Верховного Суду.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Стасюк Вячеслав Олексійович, залишити без задоволення.
2.           Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович