ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Комшелюк Т.О.

27 січня 2025 року	Львів	Справа № 460/9725/24 пров. № А/857/30833/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на Рішення   Рівненського окружного адміністративного суду   від 21 жовтня 2024 року   у справі № 460/9725/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :
27.08.2024р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, у якому просила суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 25.07.2024р. №064050005292 про відмову у призначенні пенсії ; 
- зобов`язати зарахувати періоди роботи до страхового стажу згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 28.07.1982р., а саме період: 18.08.1989р. -27.04.1990р., 01.01.1992р. - 15.01.1993р., 11.07.1988р. - 27.07.1989р., 01.03.1993р. - 31.08.1993р., 01.03.1994р. -31.05.1994р., 01.04.2024р. - 30.06.2024р. та призначити пенсію за віком з дати виникнення такого права.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21.10.2024р. позов задоволено частково.
Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 25.07.2024р. №064050005292 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Одночасно, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 18.07.2024р., зарахувавши до страхового стажу періоди роботи: 18.08.1989р. - 27.04.1990р.,  01.01.1992р. -15.01.1993р., 11.07.1988р. - 27.07.1989р., 01.03.1993р. - 31.08.1993р., 01.03.1994р. -31.05.1994р.,  01.04.2024р. - 30.06.2024р. 
У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21.10.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 18.07.2024р. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
25.07.2024р. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №064050005292 пенсійний орган відмовив у призначенні пенсії.
Із змісту оскаржуваного рішення видно, що пенсійний вік ОСОБА_1 станом на дату звернення становить 60 років 3 місяці 13 днів (за необхідних – 60 років). Страховий стаж позивача становить 29 років 10 місяців 19 днів (за необхідних – 31 рік). За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 28.07.1982р., а саме: 18.08.1989р. - 27.04.1990р., оскільки відсутня назва підприємства на прийняття; Не зараховано період роботи 01.01.1992р. - 15.01.1993р., оскільки з 01.01.2023р. рф припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.; Не зараховано період роботи з 11.07.1988р. - 27.07.1989р., оскільки прийнята в дитячий садок, а звільняє військова частина; Не зараховано період одержання допомоги по безробіттю з 01.03.1993р. - 31.08.1993р.  та з 01.03.1994р. -31.05.1994р., оскільки відсутній наказ на припинення виплати допомоги по безробіттю; Не враховано період роботи з 01.04.2024р. - 30.06.2024р., оскільки відсутні суми та сплата внесків в системі персоніфікованого обліку форми ОК-5. 
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
ч.1 ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Як видно із змісту оскаржуваного рішення, пенсійний вік ОСОБА_1 станом на дату звернення становить 60 років 3 місяці 13 днів (за необхідних – 60 років). Страховий стаж -29 років 10 місяців 19 днів (за необхідних – 31 рік, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на умовах ч.1 ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058.
Однак, із такими висновками пенсійного органу колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
13.03.1992р. України стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від (далі -   Угода від 13.03.1992р.).
ст.1, ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, передбачено, що пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та Російською Федерацією та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.
Призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
В абз. 2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації   “Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн” від 14 січня 1993 року, видно, що трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
ст.13 Угоди від 13.03.1992 року встановлено, що кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Згідно ч.2 ст.24 Закону України “Про міжнародні договори України”   припинення та зупинення дії міжнародного договору України здійснюються: в) щодо міжнародних договорів, які укладено від імені Уряду України та які не потребували надання згоди на їх обов`язковість Верховною Радою України або затвердження Президентом України, а також щодо міжвідомчих договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України, - у формі постанови Кабінету Міністрів України.
ч.1 ст.25 Закону України   “Про міжнародні договори України”   визначено, що припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328   “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення”   постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у місті Москві.
Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до п.11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001р. № 376   (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.
Міністерство юстиції України у повідомленні від 10.01.2023р., яке опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023р., підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19 червня 2023 року.
З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України необхідно дійти висновку, що денонсація Угоди від 13.03.1992р. означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що закон не має зворотної дії в часі. 
Крім того, не зарахування стажу роботи в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим, оскільки є порушенням правої визначеності як складового аспекту принципу верховенства права. Так, працюючи за межами України, за умови чинності в період роботи міжнародних договорів між Україною та Російською Федерацією, особа мала легітимні очікування щодо визнання Україною її трудового стажу та заробітку, здобутого на території російської федерації, для пенсійного забезпечення.
Аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди від 13.03.1992р. підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії.
Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначеної норми Закону, Постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній. ( далі Порядок № 637)
У п.1, п.2 Порядку зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Крім того, відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок.
З огляду на наведене, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.
Із змісту записів трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення – 28.07.1982р.) чітко видно, що ОСОБА_1 з 12.07.1991р. - 15.01.1993р. працювала на території рф (записи №№18-19).
Вказані записи є чіткими, послідовними, не містять виправлень, спосіб внесення записів у трудову книжку позивача за період її трудової діяльності не дає підстав вважати суду, що мали місце будь-які незаконні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивача. 
Отже, вірним є висновок суду першої інстанції, що на підставі зазначених записів у трудовій книжці спірний період роботи (з 01.01.1992р. - 15.01.1993р.) позивача має бути зарахований до його страхового стажу.
Стосовно не врахування періоду роботи з 01.04.2024р. - 30.06.2024р. до страхового стажу, оскільки відсутні суми та сплата внесків в системі персоніфікованого обліку форми ОК-5, колегія суддів звертає увагу на таке.
ч.1 ст. 24 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно ч.1 ст.20 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.
ч.12 ст.20 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, встановлено, що страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
В п.7 ч.16 ст.106 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, видно, що виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
Тобто, за змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Колегія суддів звертає увагу пенсійного органу, що із змісту трудової книжки серії НОМЕР_1 чітко видно, що позивач 13.10.2008р. прийнята на роботу членом бригади ресторану в “ПП Макдональдз Юкрейн ЛТД” (наказ №10/121-р від 13.10.2008р). Запис про звільнення відсутній. 
З наведеного слідує, що у спірний період позивач працював у вищезазначеного роботодавця, в якого наявний обов`язок щодо сплати страхових внесків.
Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
З огляду на зазначене вірним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не повинен відповідати за несплату страхових внесків роботодавцем та їх відсутність не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів її роботи, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією яка зазначена у постановах Верховного Суду від 30.12.2021р. у справі №348/1249/17, від 17.07.2019р. у справі № 144/669/17 та від 20.03.2019р. у справі № 688/947/17.
Таким чином, період роботи позивача з 01.04.2024р. - 30.06.2024р. необхідно зарахувати до страхового стажу. 
З довідки форми ОК-5 від 21.08.2024р. видно, що роботодавцем сплата страхових внесків за період квітень - червень 2024 року  здійснена.
Стосовно доводів апелянта про не зарахування періоду одержання допомоги по безробіттю з 01.03.1993р. - 31.08.1993р- та з 01.03.1994р. - 31.05.1994р, оскільки відсутній наказ на припинення виплати допомоги по безробіттю, колегія суддів звертає увагу на таке.
Згідно ч.1 ст.56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” № 1788-XII від 05.11.1991р. до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також період одержання допомоги по безробіттю.
В п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. №301 “Про трудові книжки працівників” видно, що  відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Із змісту п.п. 2.3, 2.4, пп. “е” п. 2.18  Інструкції №58 видно, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
До трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи безробітним особам про період одержання допомоги по безробіттю заноситься у трудову книжку органом державної служби зайнятості населення.
В п.2 Постанови правління Пенсійного фонду України від 03.12.2013р. №25-2 “Про визнання такою, що втратила чинність, постанови правління Пенсійного фонду України від 08 жовтня 2010 року №22-2”, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2013 року за № 2141/24673, видно, що облік застрахованих осіб, звіти щодо сум нарахованих внесків та сум нарахованих внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за періоди до 01 січня 2011 року ведуться відповідно до Постанови правління Пенсійного фонду України від 10 червня 2004 року № 7-6 “Про затвердження Порядку формування та подання органам Пенсійного фонду України відомостей про застраховану особу, що використовуються в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування”, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 серпня 2004 року за № 1000/9599, та постанови правління Пенсійного фонду України від 05 листопада 2009 року № 26-1 “Про порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованих внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування органам Пенсійного фонду України”, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2009 року за № 1136/17152.
У спірному рішенні пенсійний орган зазначив, що до страхового стажу позивача не зараховано період отримання допомоги по безробіттю у зв`язку з відсутністю наказу про припинення отримання допомоги.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 (записи №№20, 21), позивач з 01.03.1993р. - 31.08.1993р., 01.03.1994р. -31.05.1994р. перебувала на обліку в Ємільчинському районному центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю.
Покликання апелянта на відсутність дати наказу про припинення виплати допомоги по безробіттю в трудовій книжці, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.
Крім того, записи про отримання допомоги по безробіттю скріплені печаткою та підписом директора Ємільчинського районного центру зайнятості, що відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993р.
Правовий висновок про те, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018р. у справі №677/277/17.
Верховний Суд у постановах від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018р. у справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта, на те, що відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 № 22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку.
Проте, п.п.2 п.6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014р. №28-2, встановлено, що Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Отже, пенсійний орган має право, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що пенсійний орган не подав жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності інформації зазначеної у трудовій книжці позивача.
Враховуючи те, що відмова у зарахуванні періоду отримання допомоги по безробіттю з покликанням на порушення вимог законодавства в частині заповнення трудової книжки не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що період отримання допомоги по безробіттю: 01.03.1993р. - 31.08.1993р., 01.03.1994р. - 31.05.1994р.   слід зарахувати до   страхового стажу роботи.
З цих же підстав суд першої інстанції обгрунтовано відхилив доводи пенсійного органу щодо не зарахування періоду роботи з 18.08.1989р. - 27.04.1990р. до страхового стажу позивача, у зв`язку з не зазначенням назви підприємства.
Стосовно неврахування періоду з 11.07.1988р. - 27.07.1989р. колегія суддів звертає увагу на таке.
Трудовою книжкою (записи №№11, 13) підтверджується, що позивач 11.07.1988р. прийнята в дитячий садок №67 нянею-санітаркою тимчасово (наказ №136 від 08.07.1988р.), 27.07.1989р. звільнена в зв`язку закінченням строку трудового договору (наказ №158 від 31.07.1989р.). 
Запис про звільнення скріплений печаткою військової частини НОМЕР_2 та підписом начальника штабу.
Вказані записи є чіткими, послідовними, не містять виправлень, спосіб внесення записів у трудову книжку позивача за період її трудової діяльності не дає підстав вважати суду, що мали місце будь-які неправомірні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивача. 
Зі змісту оскарженого рішення від 25.07.2024р. видно, що вищезазначений період не зарахований до стажу позивача, оскільки вона прийнята в дитячий садок, а звільняє військова частина. Потребує уточнення.
Відповідно до п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів працівник сервісного центру: реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних системах та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповіді органу, який веде відповідний інформаційний реєстр.
Право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію (п.4.7 Порядку №22-1).
ч.3 ст.44 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” встановлено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Тобто, до компетенції органу Пенсійного фонду України входить перевірка належного оформлення поданих документів та за наявності розбіжностей у таких, пенсійний орган уповноважений вчинити дії щодо здійснення перевірки таких документів.
Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а його сумніви щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.02.2020р. у справі №291/99/17.
Крім того, позивач позбавлений можливості збирати та додавати додаткові докази, з урахуванням обставин, за яких на території України має місце військова агресія рф з 24.02.2022р.
В умовах військового стану, перекладання пенсійного органу тягаря по збиранню доказів, для визначення його права на пенсію суперечить загальновизнаному принципу верховенства права, відповідно до якого, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави.
Відповідно до п.п.13, п.4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України №280 від 23.07.2014р.   саме на Пенсійний фонд України (а не визначеного громадянина, який претендує на призначення йому пенсії) покладено виконання зобов`язань, узятих за міжнародними договорами України з питань, що належать до його компетенції в тому числі і щодо виконання Угоди між Урядом України і Урядом рф про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, яка підписана та набрала чинності 14.01.1993р. та Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13.03.1992р., для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018р. у справі №812/292/18 вказала, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019р., прийнятій за результатами перегляду рішення у зразковій справі №822/524/18 з посиланням на положення ст.ст.1,   8,   92 Конституції України, а також ст.9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, дійшла висновку, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових   прогалин   щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Таким чином, на підставі зазначених записів у трудовій книжці спірний період роботи позивача (11.07.1988р. - 27.07.1989р.) має бути зарахований до страхового стажу про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Стосовно зобов`язальної частини рішення, колегія суддів зазначає про таке.
30.03.2021р. набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020р. "Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", якою передбачено, зокрема, застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення / перерахунок пенсії, починаючи з 01.04.2021р.
Зазначена технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів ПФУ в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця прийняття заяви до розгляду та місця проживання пенсіонера.
Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.
В силу приписів Порядку №22-1 (у редакції згаданих вище змін):
- п.1.1. розділу І – заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію);
- п.4.1. розділу IV – заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію;
- п.4.2. розділу IV – після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Зі змісту викладених положень слід дійти висновку про те, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення (перерахунок), незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території.
У справі, що розглядається, видно, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви про призначення пенсії за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління ПФУ в Рівненській області, рішенням якого позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно.
Таким чином, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, який протиправно прийняв рішення про відмову у призначенні такої пенсії, яким, у даному випадку, є Головне управління  ПФУ в Рівненській області.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2024р. у справі №500/1216/23.   
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненський області діяв не у спосіб визначений законом та Конституцією України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також,  п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області – залишити без задоволення, а Рішення   Рівненського окружного адміністративного суду   від 21 жовтня 2024 року   у справі № 460/9725/24   - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель