ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року	Львів	Справа № 300/3943/24 пров. № А/857/20739/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М., 
                                                                                                                                   
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
суддя у І інстанції                                                            Чуприна О.В.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                               19 липня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:
скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – ГУ ПФУ) про відмову у призначенні пенсії №262940012255 від 12.04.2024;
- визнати бездіяльність ГУ ПФУ щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до її стажу періодів згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.12.1990, а саме періодів роботи на території російської федерації та періоду отримання соціальної допомоги на дитину з інвалідністю з 2007 року по 2012 рік та в призначенні дострокової пенсії за віком у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV і заяви про призначення пенсії від 04.04.2024 протиправною;
- зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи позивачки періоди згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.12.1990 року, а саме періоди роботи на території російської федерації та періоду отримання соціальної допомоги на дитину з інвалідністю з 2007 року по 2012 рік, призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV та заяви про призначення пенсії від 04.04.2024 із проведенням відповідних виплат.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 у справі № 300/3943/24 ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження позов було задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ №262940012255 від 12.04.2024 про відмову позивачці у призначенні дострокової пенсії відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003.
Зобов`язано відповідача зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи на території російської федерації з 29.12.1990 по 06.05.1992 та з 06.07.1998 по 31.12.2004, з 01.01.2007 по 04.11.2013 час догляду за дитиною-інвалідом віком до 16 років.
Зобов`язано ГУ ПФУ повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.04.2024 про призначення і виплату дострокової пенсії за віком у відповідності до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що пенсійний орган протиправно незарахував позивачці до загального трудового стажу період роботи на території російської федерації з 29.12.1990 по 06.05.1992 та з 06.07.1998 по 31.12.2004, посилаючись на припинення з 19.06.2023 для України дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення, укладеної 13.03.1992, оскільки припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення”, не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи, який нею набутий до ухвалення відповідних рішень.
Окрім того, час догляду за дитиною з інвалідністю відповідно до Порядку №637 та Порядку №22-1 підтверджує орган Пенсійного фонду України саме інформацією, одержаною самостійно від органів соціального захисту населення. Відтак, на переконання суду, відповідач самостійно мав вжити заходів для підтвердження часу догляду за дитиною з інвалідністю. У разі сумніву в достовірності наданої позивачем інформації, яка міститься в довідках за №30, №108/260-1246/33, орган пенсійного забезпечення зобов`язаний реалізувати владну управлінську функцію з метою "отримання"/"одержання" відповідної інформації від органів соціального захисту населення.
Оскільки відповідач станом на час вирішення спору не надав докази "отримання"/"одержання" відповідної інформації у порядку абзацу 2 пункту 10 Порядку №637 і абзацу 3 пункту 2.18. Порядку №22-1, то суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивачки періоду догляду за дитиною з інвалідністю за період з 06.07.1998 по 31.12.2004, з 01.01.2007 по 04.11.2013.
Разом із тим, оскільки призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень пенсійного органу, то суд вирішив зарахувати спірні періоди роботи до страхового стажу позивачки та зобов`язати ГУ ПФУ повторно розглянути її заяву про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ, яке у своїй скарзі просило таке скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що до страхового стажу позивачки не враховано період догляду за дитиною з інвалідністю з 2007 по 2012 роки відповідно до довідки від 11.10.2022 № 30, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні відомості; в довідці від 11.10.2022 № 30 зазначено, що заявниці призначалася до виплати державна соціальна допомога на дитину з інвалідністю на період з 06.07.1998 по 31.12.2013. Однак не зазначено про те, що така допомога виплачувалася чи заявниця її отримувала, не вказано підстави призначення допомоги, а також в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація про нарахування страхових внесків органом соціального захисту населення за період з 01.07.2000 по 31.12.2004 та з 01.01.2007 по 04.11.2013. Не враховано час догляду на дитину з інвалідністю з 06.07.1998 по 31.12.2004, з 01.01.2007 по 04.11.2013.
Окрім того, до страхового стажу враховано час догляду на дитину з інвалідністю з 01.01.2005 по 31.12.2006, з 05.11.2013 по 31.12.2013 (згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу). До страхового стажу враховано період догляду до досягнення дитиною трирічного віку з 28.04.1998 по 27.04.2001. Позивачка працювала на території російської федерації згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 28.12.1990, з 29.12.1990 по 06.05.1992 техніком по документації в "Уралавтозавод ім. Є.Дзержинського". Період роботи на території російської федерації, який не враховано - 01.01.1992- 06.05.1992, так як з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Період роботи, який враховано до страхового стажу - 29.12.1990- 31.12.1991. Страховий стаж, в тому числі загальний, розраховано в кількості 11 років 5 місяців 26 днів.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 12.06.1998 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 є інвалідом дитинства, дитиною, яка мала медичні показання для визнання інвалідом дитинства до досягнення 6-річного віку, що підтверджується:
- довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №9635609 від 17.05.2016, у якій зазначено причина інвалідності - інвалід з дитинства;
- випискою з рішення лікарської консультаційної комісії №159 від 08.11.2022, у якій зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був визнаний інвалідом з дитинства до 6-ти річного віку з 29.06.1998 року;
- довідкою №30 від 11.10.2022 та №108/260-1246/33 від24.11.2023, виданою Управлінням соціального захисту населення Солом`янської РДА в м. Києві, про перебування ОСОБА_1 на обліку в Управлінні соціального захисту Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та призначення до виплати державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю (син ОСОБА_2 , 1998 року народження) з 06.07.1998 по 31.12.2013 і з 05.11.2013 по 27.04.2016.
Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_1 , виданої фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 , позивачці з травня 2023 року по березень 2024 року нараховувався заробіток із нарахуванням єдиного соціального внеску.
Як свідчать відомості трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 від 28.12.1990, позивачка:
- з 29.12.1990 прийнята на посаду техніка по документації у відділ 10 Промислового об`єднання "Уралавтозавод ім. Є.Дзержинського" (запис №1);
- з 06.05.1992 звільнена за особистим бажанням з Промислового об`єднання "Уралавтозавод ім. Є.Дзержинського" (запис №4).
04.04.2024 ОСОБА_1 подала до ГУ ПФУ в м. Києві заяву про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка була зареєстрована за №4727, до якої додала: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; заяву про призначення/ перерахунок пенсії; паспорт; виписку з акту огляду МСЕК про встановлення, зняття або зміну групи інвалідності АВ 9635609; довідку про відкритий рахунок у банку; посвідчення сина НОМЕР_5 ; паспорт сина - № НОМЕР_6 ; довідку від 24.11.2023 за №108/260-1246/33, видану Управлінням соціального захисту населення Солом`янської РДА в м. Києві.
За принципом екстериторіальності заява позивачки від 04.04.2024 розглянута ГУ ПФУ. Рішенням №262940012255 від 12.04.2024 відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу (15 років). Згідно із зазначеним рішенням загальний страховий стаж позивачки становить 11 років 5 місяців 26 днів.
Не погоджуючись із таким рішенням пенсійного органу, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду за захистом своїх прав із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частина I). Ратифікувавши вказану Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині I Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Як передбачено частиною другою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Згідно зі статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Відповідно до статті 13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.
Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Постановою від 29.11.2022 № 1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.
Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 року № 376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13.03.1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023.
Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023, яке було опубліковане у Офіційному віснику України 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України 19.06.2023.
У Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
З урахуванням викладеного апеляційний суд констатує, що на час трудової діяльності ОСОБА_1 у спірний період Угода була чинною, а тому її положення протиправно не були застосовані відповідачем та, як наслідок, не зараховано до страхового стажу позивачки спірні період роботи на території російської федерації.
За таких обставин безпідставними є посилання відповідачів на те, що з 01.01.2023 російська федерація також припинила участь в Угоді, оскільки вказане не впливає на чинність Угоди для України до 19.06.2023. Окрім того, з урахуванням статті 13 Угоди, не зважаючи на вихід України з цього міжнародного договору, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Таким чином апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність дій пенсійного органу щодо незарахування до страхового стажу спірних періодів роботи на території російської федерації.
Перевіряючи рішення суду в частині зарахування до стажу роботи позивачки час догляду за дитиною-інвалідом віком до 16 років, апеляційний суд зазначає таке.
Пунктом 3 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.
Відповідно до пункту 2.17 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.12.2005 за №1566/11846 (далі – Порядок №22-1), при призначенні пенсій жінкам, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, а також, у разі відсутності матері або за її згодою, чоловікам, які здійснювали виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.
Абзацом 1 пункту 2.18. Порядку №22-1 встановлено, що визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).
Визнання дитини тяжко хворою, якій не встановлено інвалідність, засвідчується посвідченням одержувача допомоги, довідкою про захворювання дитини на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, про те, що дитина отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, виданою закладом охорони здоров`я, форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 за №407 "Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.04.2021 за № 510/36132. У разі якщо дитина визнана тяжко хворою після досягнення шестирічного віку надається медичний висновок закладу охорони здоров`я про те, що дитина мала тяжку хворобу до досягнення нею шестирічного віку (абзац 2 пункту 2.18. Порядку №22-1).
Орган, що призначає пенсію, в силу вимог абзацу 3 пункту 2.18. Порядку №22-1 додає до заяви одержані від органів, що призначають допомогу, відомості про вид отриманої допомоги та період її одержання (за наявності).
Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досягнула 50-річного.
Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 12.06.1998 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є інвалідом з дитинства, дитиною яка мала медичні показання для визнання інвалідом дитинства до досягнення 6-річного віку, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №9635609 від 17.05.2016 та випискою з рішення лікарської консультаційної комісії від 08.11.2022 за №159.
Зазначені документи надавалися пенсійному органу разом із заявою про призначення пенсії від 04.04.2024.
Як видно з оскаржуваного рішення ГУ ПФУ, підставою відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком є відсутність необхідного страхового стажу (15 років), оскільки загальний страховий стаж позивачки становить 11 років 6 місяців 5 днів.
Статтею 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За приписами пункту 16 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Закон №1058-IV набрав чинності 01.01.2004, до цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі – Закон №1788-ХІІ).
Як передбачено пунктом "є" частини 1 статті 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637), пунктом першим якого встановлено, що при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За змістом пункту 10 Порядку №637 час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, встановлюється на підставі:
- інформації про отримання допомоги, компенсації за догляд за такою особою, одержаної органами Пенсійного фонду України від органів соціального захисту населення, або акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду;
- документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю I групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю).
Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних.
Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів соціального захисту населення або Пенсійного фонду України та інші документи.
Отже, як вірно виснував суд першої інстанції, час догляду за дитиною з інвалідністю віком до 16 років встановлюється на підставі сукупності обставин, які повинні бути засвідчені разом, втім одними із документів, перелік яких визначений окремо в абзаці 2 та 3 пункту 10 Порядку №637.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії від 04.04.2024 долучено довідку до Акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №9635609 від 17.05.2016 та довідку від 24.11.2023 №108/260-1246/33, видану Управлінням соціального захисту населення Солом`янської РДА в м. Києві.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачка виконала вимоги пункту 10 Порядку №637 шляхом подання до ГУ ПФУ виписки із акта огляду медико-соціальної експертної комісії (довідку до Акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №9635609 від 17.05.2016) та довідки органів соціального захисту населення (довідку від 24.11.2023 за №108/260-1246/33).
Як видно з оскаржуваного рішення пенсійного органу про відмову в призначенні позивачці пенсії, до страхового стажу не враховано період догляду за дитиною з інвалідністю згідно з довідкою №30 від 11.10.2022, оскільки зазначений вид допомоги не відповідає пункту 10 Порядку. Також в індивідуальних відомостях про застраховану особу (довідка Форми ОК-5) відсутні відомості за період з 2007 по 2012 рік, який зазначено у цій довідці. 
При цьому відповідно до пункту 10 Порядку №637 час догляду за дитиною з інвалідністю підтверджується інформацією про отримання допомоги, компенсації за догляд за такою особою, одержаної органами Пенсійного фонду України від органів соціального захисту населення.
Водночас орган, що призначає пенсію, в сулу вимог абзацу 3 пункту 2.18. Порядку №22-1 додає до заяви одержані від органів, що призначають допомогу, відомості про вид отриманої допомоги та період її одержання (за наявності).
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка самостійно надала ГУ ПФУ при поданні заяви від 04.04.2024 довідку №108/260-1246/33 від 24.11.2023 про те що ОСОБА_1 "призначалась до виплати державна соціальна допомога на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 , 1998 р.н. Допомога призначалась на період з 05.11.2013 по 27.04.2016». 
У той же час у рішенні про відмову в призначенні дострокової пенсії відповідач вказав на довідку за №30 від 11.10.2022, за змістом якої позивачці "призначалась до виплати державна соціальна допомога на дитину з інвалідністю" у період з 06.07.1998 по 31.12.2013, яка відсутня серед переліку додатків, долучених ОСОБА_1 до заяви від 04.04.2024.
Таким чином, як вірно зауважив суд першої інстанції, відповідач обізнаний також і про довідку за №30 від 11.10.2022, якою підтверджено призначення до виплати допомоги за період з 06.07.1998 по 31.12.2013.
На думку апеляційного суду, оскільки пенсійний орган не роз`яснив ні позивачці, ні суду, що означає "зазначений вид допомоги, не відповідає пункту 10 Порядку" та який вид такої допомоги в такому випадку має зазначатися у довідках такого виду, то апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідач самостійно мав вжити заходів для підтвердження часу догляду за дитиною з інвалідністю та у разі сумніву в достовірності наданої позивачкою інформації, яка міститься в довідках за №30, №108/260-1246/33,  зобов`язаний реалізувати владну управлінську функцію з метою "отримання"/"одержання" відповідної інформації від органів соціального захисту населення.
Відтак апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивачки періоду догляду за дитиною з інвалідністю за період з 06.07.1998 по 31.12.2004, з 01.01.2007 по 04.11.2013 є протиправними, а тому такий період підставно зараховано судом першої інстанції до страхового стажу позивачки.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
Висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог відповідачем під сумнів не ставляться, а позивачем відповідної апеляційної скарги не подано. Отже у зазначеній частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для скасування судового рішення немає, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року у справі № 300/3943/24 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк