ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/34455/23                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Басай О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 січня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В. 
суддів:           Безименної Н.В., Карпушової О.В.,  

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування наказів і рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: 
1) визнати протиправним і скасувати наказ голови Державної міграційної служби України від 24.08.2023 № 233-кт «Про звільнення ОСОБА_1 »;
2) визнати протиправним і скасувати наказ начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 25.08.2023 № 621/кт «Про оголошення наказу про звільнення ОСОБА_3 »;
3) визнати протиправним і скасувати рішення начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, яким ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області;
4) поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Бориспільського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з 25.08.2023;
5) стягнути з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, який у період з 25.08.2023 до дня подачі позову до суду становить 65 288,64 грн. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги наголошує, що судом не було надано оцінку твердженням позивача про попередження його про наступне звільнення не уповноваженою на те особою, а також про відсутність підписів на інформаційних довідках та протоколі засідання комісії, створення якої начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області взагалі є протиправним. Наголошує на безпідставності висновків суду про правильність визначення комісією наявності саме в ОСОБА_2 права бути призначеним на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС, оскільки комісією не було враховано ряд обставин, що свідчать про переважне право позивача на зайняття посади. Підкреслює, що звільнення позивача мало місце з порушенням порядку звільнення при реорганізації державного органу; до того ж у спірному випадку мало місце перейменування посади, яку позивач обіймав раніше, а не її скорочення. Крім того, зазначає, що в оскаржуваному наказі ДМС України відсутня конкретизація підстав звільнення ОСОБА_1 з посади, що не враховано судом першої інстанції, яким, до того ж, взагалі не вирішено позовну вимогу про скасування рішення начальника ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, яким ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування наказів і рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить в її задоволенні відмовити та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що звільнення позивача із займаної посади відбувалося із дотриманням вимог Закону України «Про державну службу», доказів оскарження попередження про наступне звільнення апелянтом не надано, а ОСОБА_1 повторно відмовився від запропонованих вакантних посад після відмови у призначенні його на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. Наголошує, що рішення про звільнення позивача із займаної посади прийнято саме головою ДМС України як суб`єктом призначення, а не начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. Щодо переважного права позивача на залишення на роботі зазначає, що судом правильно підкреслено обґрунтованість висновків комісії про наявність такого права саме в ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 з огляду на більш високу кваліфікацію та продуктивність праці. Крім того, зауважує, що за висновками Верховного Суду не застосовується переважне право на залишення на роботі для працевлаштування у новоутворених підрозділах. Окремо звертає увагу, що всупереч доводів апелянта суд першої інстанції правильно наголосив на тому, що у спірному випадку має місце скорочення посади державної служби, а не її перейменування.
У відзиві на апеляційну скаргу ДМС України просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд прийшов до правильного висновку про дотримання відповідачами порядку звільнення позивача з державної служби, документальне підтвердження факту скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, дотримання порядку попередження ОСОБА_4 про наступне звільнення, а також правильності наданої оцінки наявності в ОСОБА_2 переважного права на залишення на роботі. Крім того, зауважує, що всупереч доводів апелянта спірні накази містять чітку підставу його звільнення, а безпосередньо рішення про звільнення позивача приймалося головою ДМС України, а не начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.
У відзиві на апеляційну скаргу, доводи якого є аналогічними мотивам відзиву ДМС України, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Після надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 січня 2025 року, в якому оголошено перерву до 21 січня 2025 року.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06.08.2012 на підставі наказу начальника Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 128-к ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста Бориспільського районного відділу.
У подальшому 19.06.2013 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника Бориспільського районного відділу УДМС у Київській області, а 03.01.2019 - на посаду заступника начальника Бориспільського РВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.
Наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 11.07.2023 № 22 було введено в дію структуру та штатний розпис ЦМУ ДМС на 2023 рік, що пов`язано з об`єднанням районних відділів та створення нових секторів на території Київської області.
Указані зміни відбулися у зв`язку з оптимізацією структури та удосконалення надання адміністративних послуг на підставі рішення Колегії ДМС, затвердженого наказом ДМС України від 02.06.2023 № 118 (протокол від 26.05.2023 № 2/КС) «Про стан реалізації проекту «Безпечна країна» щодо оптимізації територіальних підрозділів ДМС. 
Тобто, у структурі ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відбулися зміни відповідно до абзацу першого частини шостої статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 № 179 «Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій», постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів», постанови Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 112 «Про умови оплати праці працівників державних органів, на яких не поширюється дія Закову України "Про державну службу», наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі і сільського господарства України від 23.03.2021 № 609 «Про умови оплати праці робітників, зайнятих обслуговуванням органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів», підпункту 13 пункту 12, пункту 16 Положення про Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, затвердженого наказом ДМС України від 08.10.2018 №161, враховуючи лист МВС України від 22/06.2023 № 46296/01/36-10920-2023 «Про погодження структури» та лист Управління персоналу ДМС від 11.07.2023 № 10.2-294/10-23 «Про надсилання штатного розпису», наказу ЦМУ ДМС від 11.07.2023 № 22.
Судом першої інстанції також встановлено та не заперечується учасниками справи, що 19.07.2023 усіх керівників та заступників структурних підрозділів Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у тому числі й Бориспільського відділу, було запрошено на нараду до головного офісу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.
У цей день в актовому залі ЦМУ ДМС проведена апаратна нарада, під час якої одночасно усім присутнім працівникам було доведено до відома про введення в дію нової структури та штатного розпису ЦМУ ДМС на 2023 рік, що пов`язано з об`єднанням районних відділів та створенням нових секторів на території Київської області, що підтверджується Протоколом № 1 Апаратної наради Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 19.07.2023.
Так, зокрема, 19.07.2023 ОСОБА_4 було ознайомлено та вручено йому попередження про наступне звільнення від 19.07.2023 № 8010.11.1/38412-23, підписане начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, до якого додано на 10 аркушах перелік рівнозначних посад державної служби та посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності позивача.
Одночасно два працівника, посади яких підлягали скороченню, а саме - начальник Переяславського відділу ЦМУ ДМС ОСОБА_5 та заступник начальника Бориспільського відділу ОСОБА_1 виявили бажання бути працевлаштованим на одну вакантну посаду, а саме посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС із переліку запропонованих вакантних посад.
У зв`язку з цим начальником ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області Вячеславом Гузем прийнято наказ № 33/аг від 24.07.2023 «Про затвердження комісії з розгляду питань щодо скорочення посад у ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області», яким утворено та затверджено тимчасову діючу комісію з розгляду питань у зв`язку зі скороченням посад у Центральному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.
Матеріали справи свідчать, т.в.о начальника управлінням персоналу Лесею Разводкіною на ім`я начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області подано доповідну записку від 25.07.2023 №8010.11.2/399999-23, в якій остання пропонувала доручити тимчасово діючій комісії з розгляду питань у зв`язку зі скороченням посад у Центральному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області розглянути питання щодо визначення кандидата на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу та за результатами розгляду надати відповідні пропозиції начальнику ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо подальшого продовження трудових відносин з одним з претендентів на зазначені посади.
Крім того, т.в.о начальника управлінням персоналу Лесею Разводкіною підготовлено інформаційні довідки щодо кваліфікації та досвіду роботи на кожного з претендентів, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з метою проведення порівняльного аналізу продуктивності та кваліфікації. 
За результатами засідання комісії, розглянувши питання наявності у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш вищої кваліфікації і продуктивності праці, а також результатів щорічного оцінювання за останні 4 роки та напрямків підвищення кваліфікації за поточний рік затверджено кандидатуру ОСОБА_2 на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, що підтверджується Протоколом № 1 засідання діючої комісії з розгляду питань у зв`язку зі скороченням посад у Центральному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, затвердженої наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 24.07.2023 № 33/аг.
У зв`язку з цим позивача було повідомлено про відмову у призначенні його на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу, а також повторно запропоновано обрати іншу вакантну посаду листом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 27.07.2023 8010.11.1/40532-23 «Про надання інформації», з яким останнього було ознайомлено під особистий підпис. Після ознайомлення з переліком посад станом на 27.07.2023 позивачем 22.08.2023 власноручно зазначено, що він згоден з раніше запропонованою посадою заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу.
Враховуючи, що позивач не надав згоду на переведення на одну із пропонованих посад, начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області направлено листом від 23.08.2023 №8010.11-30572/80.1-23 на адресу голови ДМС України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Бориспільського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 25.08.2023 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення попередження про наступне вивільнення, з виплатою згідно з ч. 4 ст. 87 указаного Закону вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Наказом ДМС України від 24.08.2023 № 233-кт ОСОБА_1 звільнено 25.08.2023 з посади заступника начальника Бориспільського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 25.08.2023 №621/кт «Про оголошення наказу про звільнення ОСОБА_3 » позивачу було оголошено наказ ДМС про звільнення, з яким він ознайомився під особистий підпис. Цим наказом приписано вважати ОСОБА_1 таким, що 25 серпня 2023 року звільнений з посади заступника начальника Бориспільського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служб у м. Киві та Київській області у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу без скорочення чисельності, відповідно до п. 1 ч. 1, абз. 1 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Вважаючи, що таке звільнення відбулося з грубим порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. 
Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив та зазначив, що звільнення позивача мало місце із дотриманням вимог ст. 87 Закону України «Про державну службу», оскільки попередження про наступне звільнення було вручене належним чином, від інших запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився, у той час як останній не має переважного права на залишення на роботі, яке, до того ж, не застосовується у випадку створення нового відділу. Крім того, суд підкреслив, що висновки комісії про більш високу кваліфікацію та продуктивність праці ОСОБА_2 є обґрунтованими, а матеріалами справи підтверджується саме скорочення займаної позивачем посади, а не її перейменування. Окремо суд звернув увагу, що оскаржуваний наказ містить чітку підставу його прийняття, а безпосередньо рішення про звільнення позивача з посади прийнято суб`єктом призначення - головою ДМС України.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Згідно частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Таким чином, саме на державу покладено обов`язок забезпечувати рівність трудових прав усіх громадян та гарантувати правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно, оскільки держава здійснює свої функції через систему державних органів (законодавчих, виконавчих, судових), відповідні обов`язки (їх неухильне додержання та виконання) покладаються на такі державні органи.
Частиною 2 статті 38 Конституції України визначено, що громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону 889-VIII державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Таким чином, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладено обов`язок щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Аналогічний висновок щодо застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII висловлений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11.05.2023 у справі № 380/9574/21, від 12.10.2023 у справі № 380/10238/21, від 02.11.2023 у справі № 380/9055/22, від 23.11.2023 у справі № 360/48/23.
При цьому Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Отже, законодавством встановлено правила звільнення працівників, що застосовуються в разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців (п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII), а саме: про майбутнє вивільнення працівник попереджається за тридцять днів до такого вивільнення; до цих правовідносин за загальним правилом застосовуються норми щодо необхідності врахування переважного права працівника щодо залишення на роботі; звільнення може бути здійснене в разі неможливості перевести працівника на іншу посаду (роботу), а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду; наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця видається суб`єктом призначення.
Матеріали справи свідчать, що наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 11.07.2023 №22 з 11.07.2023 введено в дію структуру Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області та штатний розпис на 2023 рік, з якого вбачається, що у ньому відсутній Бориспільський відділ, посаду заступника начальника якого обіймав позивач, натомість утворено Бориспільський об`єднаний відділ.
У зв`язку з цим під час апаратної наради 19.07.2023 позивача було ознайомлено та вручено йому попередження про наступне звільнення від 19.07.2023 № 8010.11.1/38412-23, підписане начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, до якого додано на 10 аркушах перелік рівнозначних посад державної служби та посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності позивача.
При цьому доводи апелянта про те, що таке попередження всупереч вимог ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII вручено останньому не уповноваженою на це особою, оскільки начальник відділу планування кар`єри, розвитку та оцінювання персоналу управління персоналу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Разводкіна Л.М. не є суб`єктом призначення чи керівником державної служби щодо позивача, колегія суддів вважає помилковим.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VIII керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.
Аналіз змісту Положення про Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, затвердженого наказом ДМС України від 08.10.2018 № 161 (у редакції наказу ДМС від 04.02.2022 №15) (далі - Положення №161), свідчить, що керівником державної служби у розумінні Закону № 889-VIII у спірному випадку щодо ОСОБА_1 є начальник ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Гузь В.В., який і підписав попередження про наступне звільнення. 
Отже, попри доводи апелянта, відповідне попередження здійснено керівником державної служби, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII. При цьому судова колегія звертає увагу, що законодавець, визначивши особу, уповноважену попереджати державного службовця про наступне звільнення, не встановив жодних застережень щодо неможливості доведення такого застереження до відома особи іншим працівником, зокрема, працівником відділу управління персоналом.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що після отримання попередження про наступне звільнення одночасно два працівника, посади яких підлягали скороченню, а саме начальник Переяславського відділу ОСОБА_2 та заступник начальника Бориспільського відділу ОСОБА_1 виявили бажання бути працевлаштованим на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС із переліку запропонованих вакантних посад.
З метою розгляду питань щодо скорочення посад у ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області її начальником було утворено відповідну комісію наказом від 24.07.2023 №33/аг.
При цьому твердження апелянта про те, що така комісія утворена керівником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з перевищенням повноважень та без наявних на те правових підстав, колегія суддів вважає помилковим з огляду на таке.
Відповідно до пп. 10 п. 12 Положення №161 начальник ЦМУ ДМС утворює комісії, робочі та експертні групи з питань, що належать до компетенції ЦМУ ДМС.
Судова колегія звертає увагу, що чинним законодавством не встановлено форму та спосіб оцінювання претендентів на вакантну посаду з числа осіб, посади яких скорочуються у зв`язку із зміною структури чи штатного розпису державного органу, врахування їх переважного права на працю, а відтак створення з цією метою відповідної комісії начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, до компетенції якого входить утворення комісій, не свідчить про порушення чинного законодавства.
Як було встановлено раніше, т.в.о начальника управлінням персоналу Лесею Разводкіною на ім`я начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області подано доповідну записку від 25.07.2023 №8010.11.2/399999-23, в якій остання пропонувала доручити тимчасово діючій комісії з розгляду питань у зв`язку зі скороченням посад у Центральному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області розглянути питання щодо визначення кандидата на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу та за результатами розгляду надати відповідні пропозиції начальнику ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо подальшого продовження трудових відносин з одним з претендентів на зазначені посади.
Під час засідання комісії 26.07.2023 враховувалися також інформаційні довідки щодо кваліфікації та досвіду роботи позивача і третьої особи.
За результатами засідання комісія прийняла оформлене протоколом від 26.07.2023 №1 рішення, яким з огляду на кваліфікацію та досвід роботи обох претендентів на посади вирішено затвердити кандидатуру ОСОБА_2 на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області.
Судом першої інстанції встановлено, що, як зазначив відповідач-2, при порівнянні продуктивності праці та кваліфікації двох працівників було встановлено, що ОСОБА_2 має наступні переваги в порівнянні з ОСОБА_1 :
- ОСОБА_2 на момент вручення попередження займав посаду начальника Переяславського відділу, в той час як позивач перебував на посаді заступника начальника Бориспільського районного відділу;
- за час роботи в ЦМУ ДМС ОСОБА_2 показав кращий результат роботи та виявив більш сумлінне ставлення до виконання посадових обов`язків, за що був нагороджений у 2020 році Подякою МВС України за сумлінне ставлення до виконання посадових обов`язків, ініціативу та наполегливість; доказів наявності нагород за час роботи в ЦМУ ДМС позивачем не надано;
- ОСОБА_2 мав значно кращі показники за результатами річного оцінювання за останні 4 роки;
- позивач обіймав посаду заступника начальника Бориспільського районного відділу, що відноситься до категорії «Б» протягом 10 років. При цьому ОСОБА_2 також обіймав посаду категорії «Б» понад 8 років з яких 4 роки на посаді начальника Переяславського відділу. У той час, як позивач займав виключно посаду заступника начальника;
- ОСОБА_2 має більш високу кваліфікацію, яку постійно удосконалював та підвищував, за останні 6 місяців поточного року перед призначенням пройшов підвищення кваліфікації шляхом самоосвіти за п`ятьма програмами.
Комісії з розгляду питань щодо скорочення посад у ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надавалася вся інформація, яка була наявна в Управлінні персоналом станом на дату формування інформаційних довідок 25.07.2023.
Як правильно зауважив суд першої інстанції, із змісту сертифікатів, які були надані позивачем у якості доказів, випливає, що останній проходив навчання шляхом самоосвіти на освітніх онлайн платформах. Про них стало відомо лише після того, як до управління персоналом надійшов інформаційний лист, в якому була зазначена ця інформація. При цьому вказаний лист №80.3222/2580-23 було направлено Бориспільським відділом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області лише 29.07.2023. Таким чином, як правильно підкреслив суд першої інстанції, на момент формування інформаційних довідок 25.07.2023 такі відомості були відсутні в управлінні персоналом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.
Щодо посилання позивача на те, що він має переважне право на призначення на посаду, оскільки має 3 ранг державного службовця, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 39 Закону № 889-VIII ранги державних службовців є видом спеціальних звань. Встановлюється дев`ять рангів державних службовців. Державним службовцям, які займають, зокрема, посади державної служби категорії «Б» присвоюються - 3, 4, 5 та 6 ранг. При цьому черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності. З викладеного випливає, що, як правильно зазначено судом першої інстанції, третій ранг позивача свідчить лише про стаж державної служби та про те що позивач дійсно тривалий час працює на державній службі. Але ніяк не про те, що у нього більш висока кваліфікація.
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у постанові від 12.04.2023 у справі № 754/12401/21 зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скорочені чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України.
Отже, право на залишення на роботі передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах.
Таким чином, оскільки у складі ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області був створений новий відділ - Бориспільський об`єднаний відділ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у позивача переважного права на працевлаштування на нову посаду у новому відділі.
Поміж іншим колегія суддів зауважує, що, як було зазначено вище, КЗпП України та Закон № 889-VIII не регламентують, як саме (за якою процедурою, на основі яких документів) має визначатись рівень кваліфікації і продуктивності праці.
Поняття «кваліфікація» включає в себе не лише освітній рівень працівника, а й стаж роботи, здатність виконувати особливі доручення керівництва, володіння певними навиками, програмами, тощо.
При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовується ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконання покладених завдань та доручень тощо.
Указана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 11.03.2020 у справі № 813/1220/16.
Для визначення рівня продуктивності праці та кваліфікації працівників, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України, роботодавець робить порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, в процесі якого, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.
Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками.
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.
Тобто, в першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці і лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП України.
Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постановах від 14.11.2018 у справі № 804/3325/17, від 27.02.2020 у справі № 620/1941/19, від 01.07.2020 у справі № 620/2711/19.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 11.07.2018 № 816/1232/17 зазначив яким чином роботодавець може визначити хто з працівників має право на переважне залишення на роботі.
Так, за висновками суду касаційної інстанції, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.
Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники. перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.
При цьому Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 у справі № 600/752/22-а зазначив, що запропоновані у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17 підходи / способи не є вичерпні. Суб`єкт призначення або керівник державної установи може зважити також на інші обставини, які він вважає, можуть мати значення для визначення того з державних службовці, хто є більш кваліфікованим і продуктивним у роботі.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 з вересня 2021 року по серпень 2023 (до моменту призначення на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) працював на посаді начальника Переяславського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та в посадові обов`язки якого входило більш ширший обсяг повноважень та відповідальності, як керівника у порівнянні з посадою заступника, тобто більша кваліфікація та продуктивність праці.
Досвід роботи на вищих та більш відповідальних посадах є одним із критеріїв визначення кваліфікації і продуктивності праці, що відповідає висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.03.2023 у справі № 580/7962/21, від 23.11.2022 у справі № 932/7278/20, від 17.03.2020 у справі № 826/510/16.
Тобто ОСОБА_2 , на момент вручення попередження, займав вищу та більш відповідальну посаду начальника Переяславського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, а отже мав більш високу кваліфікацію та продуктивність праці ніж позивач, тому і мав переважне право на зайняття спірної посади.
При цьому виключно при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі дається іншій категорії працівникам, перелік яких зазначений у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.
Також щодо доводів позивача про більш тривалий стаж роботи судова колегія зазначає, що Верховний Суд у постанові від 31.08.2020 у справі № 754/7439/19 висловився про те, що сама по собі наявність тривалого стажу роботи за відсутністю відповідної кваліфікації та продуктивності праці, що визначаються роботодавцем, не надає працівникові переважного права на залишені на роботі.
Отже, у позивача було відсутнє переважне право на зайняття посади заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС, а відтак рішення начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу, про яке останнього повідомлено листом від 27.07.2023 №8010.11.1/40532-23, не може вважати неправомірним.
Твердження позивача про те що обрана ним посада є не лише рівнозначна тій, яку він займав, а й за своїми функціональними обов`язками вона є аналогічною з новоствореною посадою, судом першої інстанції відхилено обґрунтовано.
Так, порівняльний аналіз посадової інструкції заступника начальника Бориспільського відділу ЦМУ ДМС, (посада, яку займав позивач до звільнення) і посадової інструкції заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС (посада, на яку претендував позивач) свідчить про те, що основні посадові обов`язки на новоутвореній посаді суттєво змінилися, значно розширилися та доповнилися, зокрема, пунктом 2, яким покладено обов`язок здійснювати облік іноземців та осіб без громадянства, які постійно чи тимчасово проживають на території адміністративного обслуговування; пунктом 4, в якому покладено обов`язок організовувати роботу пов`язану із забезпеченням діяльності у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній міграції (незаконній) міграції, громадянства та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Кожен з пунктів нової інструкції має сферу впливу контролю та організації роботи не тільки територіальну одиницю міста Бориспіль, а й на весь Бориспільський район, включаючи всі населені пункти разом з новоутвореними секторами.
Отже, порівнюючи посадові обов`язки заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, визначені посадовою інструкцією, затвердженою 28.07.2023, та посадові обов`язки заступника начальника Бориспільського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, визначені посадовою інструкцією, затвердженою 16.09.2021, свідчить, що останні відрізняються як за кількістю та і за змістом, а отже не є тотожними.
Суд першої інстанції також правильно звернув увагу, що Бориспільський об`єднаний відділ об`єднав в собі такі територіальні одиниці як Бориспіль, Яготин, Переяслав. Населення м. Бориспіль складає приблизно 63 16 осіб; населення Бориспільського району складає приблизно 53 619 осіб, а отже категорія населення, яку наразі обслуговує Бориспільський об`єднаний відділ складає 116 788 осіб, що в рази перевищує ту кількість громадян, які обслуговував Бориспільський відділ, в якому позивач займав посаду заступника начальника.
До складу Бориспільського об`єднаного відділу увійшли: - Сектор протидії нелегальній міграції - Сектор оформлення документів - Переяславський сектор - Яготинський сектор.
Фактично, до новоствореного Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС було додано чотири структурні одиниці, в тому числі - Переяславський та Яготинський сектори оформлення документів, що значно розширило територіальні повноваження такого нового відділу ЦМУ ДМС.
Як зазначалося вище, обсяг повноважень Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не є тотожним обсягу повноважень Бориспільського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, тому відбулось значне розширення повноважень Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.
Отже у зв`язку з розширенням територіальних повноважень Бориспільського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС, збільшився і об`єм повноважень та відповідальності для посади заступника начальника такого нового відділу ЦМУ ДМС.
Таким чином, всупереч доводів апелянта, суд першої інстанції правильно зазначив, що відбулося скорочення посади - заступника начальника Бориспільського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та, як наслідок, наявність підстав для звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
З приводу посилання апелянта на те, що згаданий вище протокол комісії від 26.07.2023 №1 не підписаний її членами, колегія суддів зазначає, що такі доводи спростовуються наявною у матеріалах справи копією такого протоколу (т. 3 а.с. 70-73). Щодо зауважень позивача про те, що не містять будь-якого підпису також й інформаційні довідки суд апеляційної інстанції зазначає, що, по-перше, інформаційні довідки не є організаційно-розпорядчими документами, а тому не вимагають в обов`язковому порядку наявності підпису особи, яка їх створила, по-друге, на виконання вимог протокольної ухвали суду апеляційної інстанції від 15.01.2025 представником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області були надані копії згаданих вище інформаційних довідок, підписаних т.в.о. начальника управління персоналом Лесею Разводкіною.
Твердження представника позивача про те, що такі докази суд апеляційної інстанції не може брати до уваги, оскільки відповідачем-2 не обґрунтовано неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані документи (інформаційні довідки) надані на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції з метою перевірки відповідних доводів апеляційної скарги, що відповідає як приписам ч. 3 ст. 308 КАС України, так і положенням ч. 4 ст. 9 КАС України в частині обов`язку суду забезпечити офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Щодо посилання апелянта на те, що подання відносно призначення ОСОБА_2 на посаду також не підписане колегія суддів зазначає, що подання про призначення на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу ОСОБА_2 є додатком до листа т.в.о. начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Пустовіта О.О. від 02.08.2023 №8010.11.1-27944/80.1-23, підписаного кваліфікованим електронним підписом останнього, який в силу ч. 6 ст. 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис.
Колегія суддів звертає увагу, що, окрім рішення про затвердження кандидатури ОСОБА_2 на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу, комісією прийнято рішення повідомити кандидата, який не був погоджений на цю посаду, про результати розгляду його заяви про призначення та ознайомити з усіма наявними вакантними посадами.
У зв`язку з цим листом від 27.07.2023 №8010.11.1/40532-23 начальник ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повідомив ОСОБА_1 про те, що йому відмовлено у призначенні на посаду заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу. Крім того, цим листом позивачу запропоновано обрати іншу посаду згідно з додатком 1 до цього листа.
Однак, як було встановлено раніше, позивач не надав згоду на переведення на жодну із зазначених в переліку посад, наполягаючи на призначенні за раніше запропонованою посадою заступника начальника Бориспільського об`єднаного відділу.
У свою чергу, як було зазначено вище, державний службовець звільняється на підставі п. 1 ч. 1 ст. Закону № 889-VIII у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Враховуючи, що позивач не надав згоду на переведення на одну із запропонованих посад, 23.08.2023 на виконання вимог пп. 5 п. 12 Положення №161 начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було направлено голові ДМС України листом №8010.11-30572/80.1-23 матеріали для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Бориспільського ЦМУ ДМС.
При цьому, зазначення у цьому листі про те, що матеріали для прийняття рішення щодо звільнення позивача з посади направляються у зв`язку з «реорганізацією держоргану», на переконання колегії суддів, жодним чином за встановлених вище обставин не свідчить про те, що у спірному випадку мала місце реорганізація державного органу, а не скорочення посади державної служби. Про помилкове зазначення у супровідному листі підстави направлення матеріалів свідчить й зміст подання, в якому міститься опис обставин причини його направлення (т. 3 а.с. 87-88).
За результатами розгляду указаних матеріалів суб`єктом призначення - головою ДМС України прийнято оскаржуваний наказ від 24.08.2023 №233-кт про звільнення позивача з посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, тобто містить чітке посилання на норму, на підставі якої прийнято відповідне рішення.
При цьому пунктом 2 згаданого наказу приписано ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області у п`ятиденний термін надіслати до Управління персоналу ДМС копію наказу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про оголошення звільнення ОСОБА_1 .
На виконання вимог наказу ДМС України від 24.08.2023 №233-кт ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято наказ від 25.08.2023 №621/кт «Про оголошення наказу про звільнення ОСОБА_3 ». Зазначення ж цьому наказі чіткого формулювання причин звільнення позивача з урахуванням змісту п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, на переконання колегії суддів, жодним чином не свідчить про зміну відповідачем-2 підстав звільнення позивача відповідачем-1, а навпаки, всупереч доводів апелянта, ставить його у рамки правової визначеності щодо причин такого звільнення.
Колегіє суддів враховується, що відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 «Про затвердження Положення про Державну міграційну службу України» ДМС очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства про державну службу.
Згідно з п. п. 11-14 Положення про Державну міграційну службу України Голова ДМС: затверджує за погодженням з Міністром внутрішніх справ структуру територіальних органів; призначає на посаду за погодженням з Міністром внутрішніх справ та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів ДМС; призначає на посаду за погодженням з Міністром внутрішніх справ заступників керівників територіальних органів ДМС та звільняє їх з посади; призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних підрозділів ДМС та їх заступників у порядку, передбаченому законодавством про державну службу.
Згідно з пп. 5 п. 12 Положення №161 начальник ЦМУ ДМС вносить пропозиції Голові ДМС щодо призначення на посаду та звільнення з посади своїх заступників, керівників підпорядкованих територіальних підрозділів та їх заступників в установленому законодавством порядку.
Таким чином за встановлених вище обставин звільнення позивача із займаної посади здійснено із дотриманням вимог чинного законодавства, що свідчить про помилковість аргументів позивача про протиправність оскаржуваних наказів.
Також у зв`язку з цим не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині поновлення позивача на роботі із стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки останні є похідними від вимог про визнання протиправними та скасування наказів.
За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року - залишити без задоволення. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 22 січня 2025 року.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                            Н.В. Безименна, 

                                                                                                     О.В. Карпушова