ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 лютого 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/3197/24
Головуючий у першій інстанції – ФЕТІСОВА Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/281/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                         головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                          суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.
                                          секретар: Шкарупа Ю.В.
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на заочне рішення Прилуцького міськрайонного  суду Чернігівської області від 13 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав (суддя Фетісова Н.В.), ухвалене о 12 год. 47 хв. у м.Прилуки, повний текст рішення складено 14 листопада 2024 року,
                                          В С Т А Н О В И В:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов мотивовано тим, що від шлюбу з відповідачкою сторони мають доньку, місце проживання якої рішенням Прилуцького міськрайонного  суду Чернігівської області від 03 квітня 2018 року визначено з ОСОБА_1 . Відповідачка матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 144 404,14 грн. За доводами позивача, ОСОБА_2 припинила будь-яке спілкування з донькою, ніякої участі у її вихованні не приймає, ухиляється від піклування про фізичний і духовний її розвиток, не цікавиться оточенням дитини, стосунки не підтримує, що свідчить про відсутність в неї бажання бути мамою ОСОБА_4 .
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного  суду Чернігівської області від 13 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав матері не призведе до безумовного покращення життя неповнолітньої дитини. Суд дійшов висновку, що позивач та його представник не довели необхідність застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що ще у 2018 році були проведені спілкування з відповідачкою, проте остання належних висновків не зробила, а донька підтвердила, що хоче проживати з батьком. Свою поведінку ОСОБА_2 не змінила. За доводами позивача, факт відсутності турботи, спілкування та заінтересованості розвитком власної дитини доведено письмовими доказами, мати матеріально та духовно не підтримує дитину. Відсутність матері в житті дитини впливає на самоусвідомлення дитини про сімейне життя. ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції ніяким чином не відреагував на сімейну проблему ставлення біологічної матері до своїх обов`язків та безпідставно на припущеннях став на бік матері, яка жодного разу не з`явилася до дитини, до органу опіки та піклування та до суду. Також посилається, що в матеріалах справи відсутні докази намірів матері брати участь у житті дитини у будь-який доступний для неї спосіб. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини. 
По справі встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 16 серпня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 серпня 2012 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_3 (а.с.7).
Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 квітня 2018 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання: АДРЕСА_1 ; звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 липня 2012 року у цивільному провадженні №2/2517/1049/12 (справа №2517/6012/12); вирішено питання про судові витрати (а.с.8-11).
Постановою головного державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу ДВС від 23 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №2-н/742/201/18, виданого 28 вересня 2018 року Прилуцьким міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини її заробітку щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку (а.с.16).
Заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за період з 10 серпня 2018 року по травень 2024 року становить 144 404,14 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості, здійсненим державним виконавцем (а.с.14-15).
Згідно з довідкою Комітету самоорганізації населення №1 від 21 травня 2024 року позивач проживає разом зі своїми батьками та донькою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).
У характеристиці ОСОБА_3 , учениці Прилуцького ліцею №14 зазначено, зокрема про те, що вихованням та навчанням дитини займається батько, ОСОБА_1 ; мати ОСОБА_2 не бере участі у вихованні та навчанні доньки, за навчальний рік жодного разу не з`явилася у школі, не відвідувала батьківські збори, з класним керівником не спілкувалася (а.с.17).
В інформації на адвокатський запит від 20 травня 2024 року КНП «Прилуцька міська дитяча лікарня» вказано, що дитина ОСОБА_3 знаходиться під наглядом дитячої поліклініки з дня народження; піклування, нагляд за дитиною, відвідування лікаря-педіатра та виконання лікарських рекомендацій завжди виконував батько, вчасно та відповідально; звернень матері до лікаря-педіатра з дитиною за весь період часу не було зовсім (а.с.20).
ОСОБА_1 за місцем роботи в підрозділах ДСНС України характеризується позитивно, що підтверджується службовими характеристиками (а.с.21, 22).
Згідно з висновком органу опіки та піклування Прилуцької міської ради №02-16/5584 від 19 серпня 2024 року позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 є доцільним та відповідатиме інтересам дитини (а.с.63-64).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 7 СК України визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, враховуючи об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків.
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23 (провадження № 61-5643св24), від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 (провадження № 61-1450св24), від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23 (провадження № 61-10109св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11 (провадження № 61-9746св24).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейський суд з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24).
Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, провадження № 61-9746св24).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, зокрема відсутності переконливих доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітньої доньки, урахувавши, що ОСОБА_2 не виявляє негативної поведінки та не вчиняє протиправних дій щодо доньки, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 .
Крім того, суд першої інстанції на підставі приписів частини шостої статті 19 СК України не прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування Прилуцької міської ради від 19 серпня 2024 року №02-16/5584 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 прав, оскільки цей висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, у ньому не наведено безперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав. Суд вказав, що висновок не містить висновків про те, яким чином позбавлення відповідачки батьківських прав захистить інтереси дитини.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи, внаслідок чого дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Твердження позивача про наявність доказів вживання заходів впливу на поведінку матері зі сторони служби у справах дітей не можуть бути прийняті до уваги, оскільки про проведення спілкування з матір`ю дівчини зазначено в заочному рішенні Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 квітня 2018 року, яким вирішувалося питання визначення місця проживання дитини і стягнення аліментів. Відомості щодо вживання таких заходів після ухвалення вказаного судового рішення і до подання ОСОБА_1 у травні 2024 року позову про позбавлення батьківських прав у матеріалах справи відсутні.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не сплачує аліменти, через що утворилась заборгованість, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі №754/15490/18). При цьому, з розрахунку заборгованості по аліментах вбачається, що до вересня 2022 року відповідачка періодично сплачувала аліменти.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору не спростовують та значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
У той же час, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що суд першої інстанції у тексті судового рішення попередив відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини з покладенням на органи опіки та піклування контролю за виконанням нею батьківських обов`язків. Проте вказане не відображено в резолютивній частині рішення, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2024 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення абзацом другим наступного змісту: «Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків».
Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча  пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну  відповідь  на  кожний  аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2024 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення абзацом другим наступного змісту: «Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків».
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.    
Повний текст постанови складено 6 лютого 2025 року.

Головуючий:                                                             Судді: