У х в а л а
Іменем України
7 лютого 2025 року
м. Київ 
Справа № 162/1039/23
Провадження № 61-923ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця), інтереси якої представляє адвокат Кобилинський Андрій Олексійович (далі - адвокат), 
на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 4 грудня 2024 року 
у справі за позовом скаржниці до ОСОБА_2 (далі - відповідач) за участю Виконавчого комітету Луцької міської ради як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про позбавлення батьківських прав і
в с т а н о в и в :
1.           У грудні 2023 року скаржниця звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав щодо їхньої малолітньої доньки ОСОБА_3 (далі - дитина). Обґрунтувала тим, що відповідач останній раз бачив дитину у серпні 2021 року і з того часу дитиною не цікавився та не спілкувався з нею.
2.           11 вересня 2024 року Любешівський районний суд Волинської області ухвалив заочне рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так:
-                  у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача недостатньо інформації про умисне ухилення ним від виконання батьківського обов`язку з утримання та виховання дитини; цей висновок ґрунтується на усних повідомленнях скаржниці;
-                    вона не обґрунтувала, у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька останньої батьківських прав щодо до неї, та не надала доказів, які би безспірно підтвердили умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Згідно з поясненнями скаржниці її звернення до суду засноване на бажанні бути незалежною від відповідача з питань, які стосуються дитини, зокрема щодо отримання дозволу на виїзд за кордон;
-                  скаржниця не довела, що змінити поведінку батька у кращий бік неможливо та що є необхідність для застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав. Тому таке позбавлення не буде спрямоване на забезпечення реальних інтересів дитини.
3.           4 грудня 2024 року Волинський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. Мотивував аналогічно до попереднього. Додатково зазначив, що відповідач вказав, що бажає залишитися батьком дитини та просив надати йому можливість виправити власну поведінку; він, хоч і не систематично, але сплачує аліменти, розмір заборгованості за якими станом на час подання позову є незначним.
4.           14 січня 2025 року адвокат в інтересах скаржниці подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову. Обґрунтував скаргу тим, що суди обох інстанцій, застосовуючи приписи статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України), не врахували висновки щодо їхнього застосування, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19.
5.           Скаржниця просить поновити їй строк на касаційне оскарження. Зазначила, що копію постанови апеляційного суду отримала лише 16 грудня 2024 року. На підтвердження додала знімок екрана з електронної скриньки адвоката, куди до його електронного кабінету 16 грудня 2024 року о 23:45 надійшло повідомлення про доставлення копії оскарженої постанови.
5.1.       Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 390 ЦПК України).
5.2.       Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).
5.3.       Оскільки скаржниця подала касаційну скаргу протягом тридцяти днів з дня вручення копії оскарженої постанови, пропущений строк на касаційне оскарження згідно з частиною другою статті 390 ЦПК України слід поновити.
6.           Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржниці немає.
6.1.       Скаржниця звернулася з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні цього позову. Скаржниця із судовими рішеннями не погодилася. Вважала, що оскільки відповідач довгий час не бере участь у вихованні дитини, то його слід позбавити батьківських прав. Верховний Суд із наведеними аргументами скаржниці не погоджується та вважає касаційну скаргу необґрунтованою.
6.2.       Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
6.3.       Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
(1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
(2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
(3) жорстоко поводяться з дитиною; 
(4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 
(5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 
(6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
6.4.       Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою серйозні юридичні наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Тому суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, із урахуванням її характеру, особистості батька та матері, а також інших обставин відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у їхніх діях (див. постанови Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року у справі № 953/17837/19).
6.5.       Суди першої й апеляційної інстанції встановили, що скаржниця не надала беззаперечних доказів, які б підтверджували умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Суди врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, який скаржниця бажає до нього застосувати з метою бути незалежною від відповідачах з усіх питань, які стосуються дитини (зокрема щодо отримання дозволу на виїзд за кордон), і що за обставин справи не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. Крім, того апеляційний суд зазначив, що батько бажає виправити власну поведінку та, хоч не систематично, але сплачує аліменти на дитину.
6.6.       Скаржниця вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19. 
6.7.       У тій постанові Верховний Суд сформулював близькі за змістом висновки щодо застосування приписів статті 164 СК України до тих, які наведені вище. Однак із урахуванням встановлених судами обставин справи, ураховуючи гарантії права на повагу до сімейного життя та необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, вважали за необхідне позбавити батька батьківських прав.
За обставинами тієї справи суди оцінили життєві умови, які обрав батько після народження дітей, як такі, за яких його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що підтверджує ухилення від виконання батьківських обов`язків, та у 2021 році позбавили батька батьківських прав щодо дітей. Урахували низку обставин: після розлучення батьків із 2011 року діти постійно проживали з матір`ю в Україні, а батько виїхав на постійне місце проживання до іншої держави, громадянином якої він є; приїхав до дітей у 2017 році та спілкувався з ними за допомогою месенджерів; будучи в Україні у 2019 і 2020 роках на засіданнях органу опіки та піклування, заперечував проти позбавлення його батьківських прав, але дітей не відвідав; не брав та не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їхній фізичний, духовний і моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей як складові виховання; був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дітей, зумовлену хворобою та смертю їхньої матері, однак не вжив заходи для забезпечення догляду за дітьми; після смерті матері вони були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що зумовило необхідність встановлення над ними опіки та призначення опікуном дідуся; діти, допитані як свідки, пояснили, що проживають із дідусем, батька фактично не знають і не бажають, щоб він піклувався про них, надавав їм матеріальну допомогу та займався їхнім вихованням, зокрема не бажають переїздити до іншої країни, в якій живе батько.
6.8.       На відміну від справи № 520/8264/19 у справі № 162/1039/23 суди встановили інші обставини, а тому, застосувавши ті самі приписи СК України, дійшли протилежного висновку. Зокрема, у справі № 162/1039/23 взяли до уваги готовність батька виправити власну поведінку та сплату аліментів на утримання дитини. Крім того, у цій справі, на відміну від справи № 520/8264/19, дитина не позбавлена батьківського піклування, має живих батьків.
6.9.       З огляду на викладене, беручи до уваги усталену практику застосування Верховним Судом норм СК України щодо позбавлення батьківських прав, суди першої й апеляційної інстанцій правильно виснували, що підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для задоволення позову скаржниці та позбавлення відповідача батьківських прав немає.
6.10.    Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
6.11.    Як зазначено вище, Верховний Суд уже викладав у постановах висновки щодо застосування норм матеріального права стосовно позбавлення батьківських прав того із батьків, хто ухиляється від виконання обов`язків з виховання дитини. Апеляційний суд правильно переглянув рішення суду першої інстанції відповідно до таких висновків Верховного Суду. Тому касаційну скаргу скаржниці слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
1.           Поновити  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 4 грудня 2024 року та рішення Любешівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2024 року.
2.           Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 4 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю Виконавчого комітету Луцької міської ради як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про позбавлення батьківських прав.
3.           Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 	 	Д. А. Гудима	
 	 	Є. В. Краснощоков	
 	 	П. І. Пархоменко