КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/388/2025   
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
28 лютого 2025 року                                                                          м. Київ
                                                                                                             Справа № 754/3472/23
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,    
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС», яка подана представником Синельніковим Микитою Олексійовичем, на рішення Святошинського районного суду міста Києва                          від 27 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Бабич Н.Д.,
у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, яке пов`язане з втратою годувальника,
встановив:
 
У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, яке пов`язане з втратою годувальника.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 23 квітня 2021 року в смт. Гребінки Білоцерківського району Київської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричіпом марки «Тема», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер. 
За фактом скоєної ДТП відносно водія ОСОБА_3 було порушене кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.  286 КК України, яке 30 вересня 2021 року закрито з підстав, визначених п. 2 ч. 1  ст.  284 КПК України. 
Станом на дату настання ДТП відповідальність водія транспортного засобу  «Мерседес» за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС» за договором ОСЦПВ № АР8664203. 
Позивачка зазначала, що на утриманні у померлого перебувала донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має право на отримання допомоги у втраті годувальника. Розмір заподіяної майнової шкоди складає 216 000 грн, з якої  страховик виплатив 69 734 грн, як шкоду по втраті годувальника. 
Посилаючись на статті 23, 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та з огляду на те, що на час настання страхового випадку мінімальна заробітна плату становила 6000 грн, просила стягнути з відповідача на користь неповнолітньої ОСОБА_2 недоплачене страхове відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 146 266 грн.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2023 року стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» на користь ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, в розмірі  146 266 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 1462, 66 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної смертю батька ОСОБА_4 , відповідно до положень ЦК України. Виходячи з того, що виплата страхового відшкодування по втраті годувальника становить 216 000 грн, з яких страховик виплатив в досудовому порядку 69 734 грн, суд стягнув суму недоплаченого страхового відшкодування у розмірі 146 266 грн.
 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» - Синельніков М. О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.
Заявник зазначав, що позивач, діючи недобросовісно, не повідомив суду першої інстанції про отримання суми страхового відшкодування, що призвело до ухвалення судового рішення про стягнення суми страхового відшкодування з урахуванням вже отриманої суми до моменту ухвалення оскаржуваного судового рішення. Відповідач сплатив позивачу суму страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника в розмірі 90 800 грн, із яких: 69 734,00 грн - одноразово 31 січня 2023 року, а інша частина 21 066 грн - щомісячним платежами по 3000 грн з лютого до жовтня 2023 року. 
Крім того, відповідач сплатив позивачу 14 666,66 грн моральної шкоди. Для відступу від загального порядку (щомісячними платежами) відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, використовуючи принципи, закладені у частині першій статті 1200 ЦК України, позивач повинен вказати на наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість виплати відшкодування одноразовим платежем. Таким чином, помилковим є висновок суду про те, що виплата страхового відшкодування має здійснюватися одноразовим платежем.
 
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України (  редакції на час призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження), апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до  статті 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 23 квітня 2021 року близько 00 хв. 00 год  у  смт. Гребінки Білоцерківського району Київської області відбулась дорожньо-транспортна пригода, у якій водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «MERCEDES-BENZ SPRINTER 308 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зчеплені з напівпричепом марки «ТЕМА 2 CAR», реєстраційний номер НОМЕР_2 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 .
Внаслідок цієї ДТП пішохід ОСОБА_5 від отриманих травм загинув.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 24 квітня 2021 року, № 304 виданого Білоцерківським районним відділом Київського обласного бюро судово-медичних експертиз, смерть настала 23 квітня 2021 року, до якої призвели крововтрата, ушкодження кісток скелета та лівої легені, закрита травма грудей, при цьому, пішохід травмований при зіткненні з вантажним автомобілем на автодорозі Київ-Одеса.
За фактом настання вказаної ДТП 23 квітня 2021 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021111030000787 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування. В ході досудового слідства 01 липня 2021 року було проведено судово-медичну експертизу № 608-304, за висновками якої смерть                          гр. ОСОБА_4 настала від закритої травми переломами кісток скелета з забоєм лівої легені з крововтратою.
30 вересня 2021 року, за результатами проведеного досудового розслідування по факту зазначеної ДТП, винесено постанову про закриття кримінального провадження з підстав, визначених  частиною першою статті 284 КПК України, за відсутності в діянні водія складу кримінального правопорушення.
Станом на день ДТП відповідальність водія ОСОБА_3 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПрАТ «СК «ТАС» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АР 8664203, який був чинним на момент настання ДТП 23 квітня 2021 року.
Відповідно до копії полісу №АР 86642034 цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 308 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 була застрахована АТ «Страхова компанія «ТАС».
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 в інтересах дочки ОСОБА_2 звернулась до АТ «СК «ТАС» з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування по втраті годувальника в розмірі 216 000 грн.
Листом від 26 січня 2023 року № 01234/7123 страховик повідомив ОСОБА_1 , про обмеження виплати страхового відшкодування в розмірі 78 466 грн, з посилання на ліміт відповідальності. Станом на січень 2023 року сума страхової виплати складає 63 800 грн.
Також суд установив, що станом на день звернення з цим позовом до суду позивачу виплачено кошти у розмірі 69 734 грн, що не заперечував відповідач.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказувала, що розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих становить 216 000 грн на одного потерпілого та вважала, що невідшкодованою залишилась сума у розмірі 146 266 грн  (216 000 грн - 69 734 грн), яку необхідно стягнути на користь неповнолітньої                   ОСОБА_2 , інтереси якої вона представляє.
Суд першої інстанції, встановивши, що на час смерті у ОСОБА_4 на утриманні перебувала неповнолітня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійшов висновку про наявність підстав для задоволення  вимог та стягнення на її користь недоплаченого страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника. 
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
У статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.
Відносини в сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
У статті 3 Закону № 1961-IV (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону№ 1961-IV).
Згідно з пунктом 23.1 статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.
В постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19 (провадження № 61-12719сво20) Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду сформулювала такі правові висновки.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме на статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).
Частиною першою статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.
Положення статей 1200 та 1202 ЦК України закріплено у параграфі 2 «Відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю» глави 82 «Відшкодування шкоди» Книги п`ятої «Зобов`язальне право».
Тлумачення положень статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, а інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого.
Положеннями пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) у разі визнання вимог заявника обґрунтованими зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.
У системному зв`язку зі статтями 1200, 1202 ЦК України положення пункту 27.2 статті 27 та пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV щодо строків відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, необхідно розуміти таким чином: страховик (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами шляхом виплати страхових сум щомісячними платежами; перший платіж здійснюється не пізніше, ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.
Крім цього, пунктом 27.5 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.
Отже, вказаною нормою передбачено право страховика (у випадках, передбачених Законом, - МТСБУ), а не обов`язок відшкодувати шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, шляхом здійснення одноразової виплати.
Разом із тим, відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що «основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є ЦК України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до ЦК України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до ЦК України (частини перша та друга статті 4 ЦК України).
01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, прийнятий 16 січня 2003 року, тоді як Закон № 1961-IV був прийнятий 01 липня 2004 року та набрав чинності 01 січня 2005 року. Положення частини першої статті 1198 ЦК України діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим Кодексом. Так само незмінними залишаються положення статті 25 Закон № 1961-IV.
Оскільки парламент прийняв окремий Закон № 1961-IV після ЦК України, то його положення не мали би суперечити приписам зазначеного Кодексу. Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.».
Прийняття законів, які регулюють однопредметні цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, можливе тільки з одночасним внесенням змін до цього Кодексу (аналогічний підхід зайняв Конституційний Суд України у Рішенні від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012 у справі № 1-7/2012 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) (абзац сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Отже, якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні положення різного змісту, то пріоритетними є положення ЦК України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, провадження № 12-85гс20 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина перша статті 1187 ЦК України).
У пункті 55.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначено, що іншою особою, якій завдано шкоди, є будь-яка третя особа. Вона може бути, зокрема, пішоходом або пасажиром транспортного засобу.
 
У справі, яка переглядається, встановлено, що внаслідок ДТП (страхового випадку), яка сталася 23 квітня 2021  року, настала смерть потерпілого ОСОБА_4 .
Цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автомобіля, що скоїв ДТП, була застрахована у відповідача.
На момент ДТП на утриманні ОСОБА_4 перебувала неповнолітня ОСОБА_2 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Установивши, що внаслідок ДТП ОСОБА_2 заподіяно шкоди, пов`язаної зі смертю її батька, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу, була застрахована у відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що така подія є страховою та у відповідача виник обов`язок відшкодувати позивачці шкоду, заподіяну смертю потерпілого.
Оскільки страховий випадок настав 23 квітня 2021 року, суд першої інстанції правильно виходив із того, що для розрахунку виплат необхідно використовувати мінімальну заробітну плату, встановлену на 2021 рік згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».
Оскільки відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» на момент настання смерті потерпілого розмір мінімальної заробітної плати становив 6000 грн, суд першої інстанції дійшов висновку, що виплата страхового відшкодування по втраті годувальника становить 216 000 грн (6 000 х 36), 69 734 грн із яких страхова компанія виплатила позивачу у позасудовому порядку.
Враховуючи, що розмір недоплаченої суми страхового відшкодування по втраті годувальника становить 146 266 (216 000 - 69 734), суд першої інстанції стягнув її на користь позивача.  
У постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19, Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 326/440/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 626/1579/18, від 11 січня 2023 року у справі № 161/8706/21, від 25 січня 2023 року у справі № 127/20555/20  зазначено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Водночас, відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.
Тобто Верховним Судом визначено два альтернативні способи відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, - щомісячними платежами або одноразовою виплатою. 
Колегія судів погоджується з висновком суду про можливість стягнення зазначеного відшкодування одноразовим платежем, відповідно до частини першої статті 1202 ЦК України, з врахуванням встановлених обставин справи, що узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, сформульованим у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19. Тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є необґрунтованими й колегія суддів їх відхиляє.
 
Разом із тим, відповідно до наданих відповідачем платіжних інструкцій АТ «Страхова група «ТАС» на користь позивача сплатила суму страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, в розмірі 90 800 грн, із яких: 69 734 грн - одноразово 31 січня 2023 року, а інша частина 21 066 грн  - у період із лютого до жовтня 2023 року. Тому колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в цій частині.
Відповідно до вимог  частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення та зменшення стягнутого судом першої інстанції розміру недоплаченого страхового відшкодування з 146 266 грн до 125 200 грн.
В іншій частині судове рішення є законним та обґрунтованим.
 
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції відповідних доказів, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження судом першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки судом апеляційної інстанції ухвалюється судове рішення про зменшення розміру страхового відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то відповідно підлягає зменшенню сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави. 
Керуючись ст. ст.  268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС», яка подана представником Синельніковим Микитою Олексійовичем, - задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2023 року  - змінити, зменшивши розмір страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, що підлягає стягненню  з  Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із  суми 146 266 гривень до суми 125 200 (сто двадцять п`ять тисяч двісті)  гривень.
Зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь держави, із суми 1462 грн. 66 коп. до суми 1252 ( одна тисяча двісті п`ятдесят дві) грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України,  протягом тридцяти днів з дня ухвалення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

              Суддя  - доповідач:                                                                    Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                     Кирилюк Г. М.

                                                                                                        Рейнарт І. М.