ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/308/25 Справа № 206/2135/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЧИРСЬКИЙ Г. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді Бондар Я.М.,
       суддів Зубакової В.П., Корчиста О.І.
       секретар судового засідання Лідовська А.А.
       сторони справи:
       позивач – ОСОБА_1 
       відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження,  цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник – адвокат Туманов Сергій Геннадійович на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року, ухваленого суддею Чирським Г.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 24 травня 2024 року,

ВСТАНОВИВ

15.05.2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним. 
В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що предметом спору є договір позики від 08.09.2016 року, укладений між відповідачем ОСОБА_2 (далі – Відповідач 1) та відповідачем ОСОБА_3 (далі – Відповідач – 2) у формі боргової розписки. 
Згідно договору позики, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 300 000,00 доларів США, що складали 8 016 000 грн., які він зобов`язувався повернути до 01 березня 2017 року. 
05.02.2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики у розмір 8 148 000 грн. основного боргу та суми інфляційного збільшення в розмірі 2 232 911,15 грн. 
Крім того, в іншому суді на підставі цієї ж розписки за позовом ОСОБА_2 до позивача ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 слухається справа №216/6981/20 про звернення стягнення на майно.
03.03.2023 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, згідно якого ОСОБА_2 відмовлено в позові до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.05.2023 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково та стягнуто з відповідача-2 на користь відповідача - 1 отримані у позику за договором позики від 08 вересня 2016 року грошові кошти як суму основного боргу, в загальному розмірі 8148000 (вісім мільйонів сто сорок вісім тисяч),00 грн.
Звернувшись двічі з позовами з того самого предмету, ОСОБА_4 , як вважає позивач, зловживає своїми правами та вводить суди в оману. 
Крім того, при розгляді справи №206/501/20 ОСОБА_2 не було надано оригінал розписки на експертизу, не дозволивши використати методику встановлення часу складання документу та частково пошкодити розписку, таким чином перешкоджав становленню справжньої правової природи незалежно від найменування документа. 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 30.04.2020 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 . Позивачем зазначено, що на період укладення договору позики її чоловік діяв, в тому числі від її імені та в її інтересах, як дружини. Однак, остання отримані кошти не бачила, їх не отримувала, згоду на укладання договору позики чоловікові ОСОБА_3 не надавала та взагалі не знала про існування боргової розписки.
З огляду на викладене та із зазначених підстав позивач просила визнати недійсним договір позики, нібито укладений між відповідачем -1 та відповідачем -2 08.09.2016 року на суму 300 000,00 доларів США.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2023 року зазначену цивільну справу передано за підсудністю до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу.
13.06.2023 року матеріали цивільної справи надійшли за підсудністю до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 19.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.09.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2023 року про передачу справи за підсудністю – залишено без задоволення, а ухвалу суду від 17.05.2023 року – без змін.
19.07.2023 року представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Гапонець А.А. подала до суду клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку із відсутністю предмета спору. 
В обґрунтування клопотання зазначила, що ОСОБА_1 достеменно знала про існування судової справи №206/501/20, якою вирішувалось питання щодо стягнення з її чоловіка ОСОБА_3 заборгованості за договором позики, однак нею не було вчинено жодної процесуальної дії для залучення її при розгляді вказаної справи, якщо вона вважала, що правовідносини, які склались між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосуються неї. 
Більш того, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , розуміючи наявність заборгованості за договором позики перед ОСОБА_2 , бажаючи уникнути відповідальності по поверненню взятих у борг коштів, протягом тривалого часу вчиняли недобросовісні дії, такі як: намагання поставити під сумнів взяті на себе зобов`язання; здійснення в судовому порядку розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 після звернення ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості; звернення ОСОБА_1 05.03.2020 до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовними вимогами до ОСОБА_3 про розподіл майна, яке набуте у період шлюбу (справа №216/1327/20); звернення ОСОБА_1 15.05.2023 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним. Крім того, представник зазначає, що твердження ОСОБА_1 , якими остання обґрунтовує наявність спору повністю спростовуються встановленими апеляційною та касаційною інстанціями обставинами. 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням через свого представника – адвоката Туманова С.Г. оскаржила рішення в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, просить рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
При цьому, скаржник зазначає, що відповідач 2 ОСОБА_3 на момент перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 укладав договір позики на суму 300 000 доларів США з відповідачем 1 ОСОБА_2 . У лютому 2020 ОСОБА_2 подає позов до ОСОБА_3 в Самарський суд м.Дніпропетровська, при тому, що всі троє все життя жили у місті Кривому Розі. Вказує, що така підсудність не знайшла свого обґрунтування під час розгляду справи, документ який нібито підтверджував позикодавець нібито втратив (справа №206/501/20). Представник позивача зазначає, що у позові ОСОБА_2 вказував на те, що на підтвердження своєї добросовісності та реальності виконання взятих на себе зобов`язань ОСОБА_3 надав йому копію витягу про реєстрацію права власності на майно – домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить йому та його дружині на праві спільної сумісної власності. Звертає увагу на те, що у свідоцтві про право власності, власником нерухомого майна записана лише ОСОБА_1 , при цьому її до участі у розгяді справи не залучають. Вказує, що 30.04.2020 ухвалюється рішення про стягнення суми коштів та в подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел на заволодіння належним позивачу ОСОБА_1 будинком у грудні 2020 року ОСОБА_2 подає інший позов у справі №216/3981/20 про звернення стягнення на будинок, який належить ОСОБА_6 . Зазначає, що ОСОБА_2 у справах без участі ОСОБА_1 легалізував шахрайську розписку і у позові по справі №216/3981/20 подає судове рішення яким фіктивні зобов`язання відбілив. Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 мав би відразу подати позов і до ОСОБА_1 до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області без подачі позову до Самарського районного суду м.Дніпро, що вказує на шахрайську змову та фіктивність розписки. Відзначає, що станом на сьогодні по рішенню про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу, позикодавець не отримав ні копійки, оскільки, як виявилося, що у особи, яка нібито отримала 300 000 доларів США у власності нічого немає. Даний факт в сукупності з іншими однозначно свідчить про зловмисну домовленість відповідачів з метою замаху на належне позивачу нерухоме майно.
Представник позивача звертає увагу на те, що на підставі договору у ОСОБА_1 виникли зобов`язання, договір укладений без її згоди, при цьому кредитор забере у ОСОБА_1 її власний будинок за борги по цьому договору, а аргументів позову суд навіть не оцінив, тому, що згода ОСОБА_1 не була потрібна, тому вважає дії відповідачів шахрайською схемою для уникнення відповідальності, тобто чоловік одружується, а інший нібито його кредитує та позбавляють жінку майна, а вона не має права на оскарження.
У відзиві на апеляційну скаргу сторони позивача, представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Гапонець А.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Представник відповідача Гапонець А.А. зазначає, що предметом даного позову було оспорення ОСОБА_1 договору позики, на підставі якого її колишній чоловік отримав у позику грошові кошти від ОСОБА_2 , а не розпорядження ОСОБА_3 грошовими коштами, які становили спільну сумісну власність із позивачем. При цьому, обставин щодо використання ОСОБА_3 грошових коштів отриманих у позику від ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї позивачем доведено не було.
Вказує, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, якщо позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Акцентує увагу на те, що посилання ОСОБА_1 на ніби то необізнаність про наявність у ОСОБА_3 зобов`язання перед ОСОБА_2 , перебування в провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська справи про стягнення грошових коштів та ніби то неможливість захистити свої права в рамках даної справи - не відповідає дійсності, та направлені виключно на намагання ввести суди в оману та уникнути зобов`язання.
Заслухавши суддю доповідача, думку представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Гапонець А.А., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони позивача з викладених у відзиві підстав, просила оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено, що згідно копії розписки ОСОБА_3 (відповідач-2) взяв у ОСОБА_2 (відповідач-1) в борг 300 тисяч доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 01.03.2017 року. Розписка написана та підписана власноручно ОСОБА_3 (а.с. 6).
Згідно копії додатку до договору займу (розписки) б/н від 08.09.2016 сторони дійшли згоди, що виконання умов договору позики (розписки) від 08.09.2016 буде здійснюватися ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_2 , кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Зазначений документ підписано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 7).
Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»,  суд при здійсненні судочинства може  використовувати  текст судового рішення,  який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного  державного  реєстру судових рішень.
Як слідує із даних Єдиного  державного  реєстру судових рішень, заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року по справі №206/501/20 було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 08 вересня 2016 року у розмірі 8 148 000 гривень (вісім мільйонів сто сорок вісім тисяч гривень 00 копійок), а також витрати з оплати судового збору у розмірі 10510,00 гривень, в решті позовних вимог - відмовлено.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року по справі №206/501/20, задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення та заочне рішення скасовано.
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року по справі №206/501/20 в позові ОСОБА_2 відмовлено повністю.
Постановою Дніпровського апеляційного суду по справі №206/501/20 від 02 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. 
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року скасовано, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 08 вересня 2016 року задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 отримані у позику за договором позики від 08 вересня 2016 року грошові кошти, як суму основного боргу, в загальному розмірі 8 148000 (вісім мільйонів сто сорок вісім тисяч), 00 грн. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.
В ході судового розгляду цивільної справи №206/501/20 були встановлені наступні обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами, а саме: матеріали справи містять копію письмової розписки, за змістом якої   ОСОБА_3 08 вересня 2016 року взяв у ОСОБА_2 триста тисяч доларів США та зобов`язався повернути всю суму до 01 березня 2017року; в копії Додатку до Договору займу (розписки) від 08 вересня 2016 року, що наданий позивачем, сторони дійшли згоди щодо місця виконання договору займу (розписки) від 08 вересня 2016року, вказавши про здійснення виконання 01 березня 2017 року в кафе «ТЕРМИ Придніпровськ» за адресою: АДРЕСА_2 .
У висновку експертів №445/446/447/448-22 від 05 вересня 2022 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №206/501/20, експерти зробили висновок про те, що рукописні записи, якими виконаний текст розписки про отримання грошових коштів від 08 вересня 2016 року, виконані ОСОБА_3 ; також підпис від імені ОСОБА_3 розташований поруч з рукописним записом «8.09.2016г.» у розписці про отримання грошових коштів від 08 вересня 2016 року - виконаний ОСОБА_3 .
Отже, у даній справі підтверджено обставини про те, що текст розписки від 08 вересня 2016 року виконано ОСОБА_3 та останній заперечував обставини з приводу того, що він отримував від ОСОБА_2 кошти в позику в розмірі, що зазначений в розписці; та наявність зазначеної обставини відповідач пов`язував із тим, що між ним та позивачем існували інші фінансові відносини, не пов`язані із отриманням коштів в борг; також дата написання тексту розписки не відповідає фактичним обставинам. 
Встановлено, що мало місце втілення волі ОСОБА_3   у письмовому вираженні на отримання коштів у ОСОБА_2 та їх повернення відповідно до обставин визначених у розписці; ОСОБА_3 втілив свою волю та власноруч у розписці зазначив про те, що саме він, 08.09.2016 року взяв у ОСОБА_2 грошові кошти. ОСОБА_3 не навів жодного доказу з приводу того, що його волевиявлення не було вільним, здійснювалось під впливом і не відповідало його внутрішній волі.
Зміст зобов`язання в наведеній розписці (договорі позики) викладено досить зрозуміло, оскільки системний аналіз договору позики давало підстави суду для висновку про те, що справжня воля сторін договору зводилась до необхідності врегулювання договірних відносин в разі отримання однією особою коштів у визначеному розмірі та обсягу зобов`язань для другої особи у якої, з огляду на договірні відносини, виник правовий обов`язок повернути кошти в розмірі 300000,00доларів США.
Тому, умови викладені в письмовому договорі, що оформлений та підписаний обома сторонами, якими була погоджена сума, строк повернення та умови щодо місця виконання договору повинні виконуватись належним чином, та суд помилково припускав що між сторонами могли існувати інші відносини не пов`язані із позикою і за таких обставин виходив з того, що між сторонами виникли права та обов`язки, не ті, що виникають із змісту розписки - договору позики.
Відмова позивача надавати експертам дозвіл на пошкодження оригіналу документу та заперечення проти використання руйнуючих розписку методів дослідження під час проведення експертизи не вплинула на відносини, що виникли у такий спосіб щоб виключати правомірність правочину.
Отже до спростування презумпції правомірності письмового договору укладеного між   ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , всі права набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Та стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності не було, оскільки недійсність правочину /договору позики/ прямо законом не встановлена, та ОСОБА_3   не довів тих обставин, якими обґрунтовував свої заперечення з приводу того, що він не укладав розписки (договору позики) і не отримував за нею грошей.
Крім того, ухвалою Верховного Суду по справі № 206/501/20 від 26.06.2023 року з урахуванням того, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023 року не вирішувалося питання про права та обов`язки   ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, касаційне провадження за її касаційною скаргою закрито. Верховний Суд висловив наступну позицію: «…аналіз оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що апеляційним судом не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 . Посилання у позові на те, що житловий будинок належить ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності не свідчить про те, що оскарженою постановою апеляційного суду у справі про стягнення боргу за договором позики вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 ». 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.07.2023 по справі №206/501/20 касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 02.05.2023 у частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення позики залишено без змін. 
Постанова Дніпровського апеляційного суду від 02.05.2023 та Постанова Верховного Суду від 07.07.2023 станом на теперішній час вступили в законну силу.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог, виходив з встановлених обставин справи та наявних у справі доказів, оцінених судом та дійшов висновку, що при укладенні договору позики від 08.09.2016 року ОСОБА_3 згода на його укладання іншим з подружжя – позивачем ОСОБА_1 не була потрібна, тому, не має правових підстав для визнання спірного договору позики недійсним. 
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами представника позивача ОСОБА_5 , викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на те, що вони були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в оскарженому судовому рішенні та яким судом була надана відповідна правова оцінка.
Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із статтями 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Підставою недійсності правочину відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена (частини перша, друга та третя статті 65 СК України).
Для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Наведене вище узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 вересня 2018 року в справі №713/285/2012 (провадження №61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі №569/7631/15-ц (провадження №61-1261св18), від 27 листопада 2019 року в справі №133/3928/14-ц (провадження №61-33048св18), від 24 березня 2020 року в справі №521/20211/16-ц (провадження №61-47423св18).
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено судом, ухвалою Верховного Суду по справі №206/501/20 від 26.06.2023 року з урахуванням того, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023 року не вирішувалося питання про права та обов`язки   ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, касаційне провадження за її касаційною скаргою закрито. Верховний Суд висловив наступну позицію: «…аналіз оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що апеляційним судом не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 . Посилання у позові на те, що житловий будинок належить ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності не свідчить про те, що оскарженою постановою апеляційного суду у справі про стягнення боргу за договором позики вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 ». 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.07.2023 по справі №206/501/20 касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 02.05.2023 у частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення позики залишено без змін. 
Постанова Дніпровського апеляційного суду від 02.05.2023 та Постанова Верховного Суду від 07.07.2023 станом на теперішній час вступили в законну силу.
Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні договору позики від 08.09.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , згода на його укладання іншим з подружжя – позивачем ОСОБА_1 не була потрібна, відповідно відсутні правові підстави для визнання спірного договору позики недійсним, а відтак, позов задоволенню не підлягає. 
Доводи представника позивача в частині того, що станом на час судового розгляду по рішенню про стягнення з ОСОБА_3 , отриманих за договором позики грошових коштів, ОСОБА_2 коштів не отримував, що свідчить про зловмисну домовленість відповідачів з метою замаху на належне позивачу майно, були предметом розглядом судом першої інстанції та як правильно зазначив суд ці доводи мають інший зміст, ніж обставини встановлені наведеними вище судовими рішеннями, які в силу приписів ч.4 ст.82 ЦПК України, не можуть бути переоцінені судом.
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у позові, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
Оскільки рішення суду залишено без змін відсутні підстави дя перерозподілу судових витрат, понесені позивачем судові витрати по справі в судах першої і апеляційної інстанцій залишаються за позивачем ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник – адвокат Туманов Сергій Геннадійович залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення виготовлено 05 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: