Справа № 127/24203/24
Провадження № 22-ц/801/243/2025
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року	Справа № 127/24203/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.
Секретар: Пантелеймонова А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 
Рішення ухвалила суддя Романюк Л. Ф.
Рішення ухвалено без виклику сторін у м. Вінниця 
Дата складення повного тексту рішення – 11 листопада2024 року,

Встановив:
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 08 грудня 2006 року являється пенсіонером ОВС України (міліції). Перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» отримує пенсію за вислугою років, яка призначена довічно і обчислена в розмірі 65% від відповідних сум грошового забезпечення, яке він отримав за останньою штатною посадою перед звільненням на пенсію.
Рішенням Вінницького оружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року у справі № 120/13330/21-а, яке набуло законної сили 23 грудня 2021 року, дії ГУПФ у Вінницькій області визнано протиправними та зобов`язано ГУПФ у Вінницькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 01 грудня 2019 року з урахуванням довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області» № 1498 від 29 липня 2021 року, а також здійснити виплату перерахованої пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання рішення суду відповідачем з 01 грудня 2019 року здійснено перерахунок пенсії, виплату якої розпочато з січня 2022 року.
Одночасно Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області нараховано доплату (заборгованість по пенсії) за період з 01 грудня 2019 року по 31 січня 2022 року в розмірі 157 979,86 грн., підтвердження чого є лист Головного управління пенсійного фонду України у Вінницькій області від 26 травня 2023 року № 9602-7835/Л-02/8-0200/23. Нарахована сума 157 979,86 грн. з вини відповідача йому не виплачена, чим позбавлено його права на вільне та мирне володіння своїм майном.
Як видно з цього листа відповідач заборгованість по пенсії протиправно перевів в категорію доплати, та включив її до сумнівного Реєстру судових рішень, який ніби ведеться в Пенсійному фонді України.
Насправді, в органах Пенсійного фонду України Реєстру судових рішень, на якого зокрема, у своєму листі посилається боржник, не існує, так як згідно статті 25 Бюджетного кодексу України, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» рішення суду про стягнення коштів, де відповідачами є державні органи, організації, установи, в тому числі Пенсійний фонд України, виконується органами Казначейства у порядку черговості надходження документів стягувачів та в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків відповідача.
Окрім того, ведення Пенсійним фондом України Реєстру судових рішень на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду» та затверджений нею «Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду» рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року у справі № 640/5248/19 визнані протиправними та нечинними, яке апеляційним та касаційним судами залишено без змін.
Порядок ведення обліку рішень суду у Реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, який в свій час був затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 26 вересня 2018 року № 20-1 «Про затвердження Порядку ведення обліку рішень у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою», втратив чинність на підставі постанови правління Пенсійного фонду № 13-1 від 23 березня 2021 року «Про визнання такою, що втратила чинність, постанови правління Пенсійного фонду України від 26 вересня 2018 року».
Іншого нормативно правового акту, який регламентує облік заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, Пенсійний фонд України не приймав, що підтверджується листом Департаменту пенсійного забезпечення, страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного фонду України від 17 квітня 2023 року № 2800-030102-8/21023.
Окрім того, на його переконання «заборгованість» і «доплата» це різні за змістом та значенням похідні.
Таким чином, в порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, відповідачем зобов`язання по виплаті належного розміру пенсії не виконанні та протиправними діями нанесені збитки майнового характеру і моральна шкода, які мають бути відшкодовані.
Після проведення самостійного за допомогою онлайн - калькулятора розрахунку розміру збитків майнового характеру та моральної шкоди, 30 травня 2024 року на адресу відповідача він направив заяву з розрахунком майнової та моральної шкоди, у якій просив в добровільному порядку відшкодувати майнову шкоду у вигляді 3% річних у розмірі 21 321,00 грн. і втрати від інфляції в розмірі – 87 221,88 грн., разом 108 542,88 грн., а також моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.
Своїм листом за вихідним № 9054-7737/Л-02/8-0200/24 від 25 червня 2024 року відповідач підтвердив факт наявності заборгованості по пенсії в розмірі 157 979,86 грн., а також повідомив про відсутність бюджетних асигнувань на погашення заборгованості та про відсутність підстав для виплати майнової, моральної шкоди і інфляції та таким чином відмовив в задоволенні заяви.
Вважає, що таким чином відповідач безпідставно прострочив виконання грошового зобов`язання та порушив його права і охоронювані законом інтереси, тому він звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді 3% річних та інфляційних втрат внаслідок заборгованості, яка склалася в результаті несвоєчасної виплати пенсії у належному розмірі, а також відшкодування моральної шкоди.
Вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди він мотивував тим, що факт завдання йому моральної шкоди протиправними діями, встановлений рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року у справі № 120/13330/21-а, яка полягає у його душевних стражданнях, пов`язаних з неправильним обчисленням розміру пенсії і виплатою її у заниженому розмірі, у порушенні його життєвих планів, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткові зусилля для його організації. 
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди він виходив, зокрема, з характеру страждань, яких він зазнав, їх тривалості, тому керуючись принципом розумності, справедливості та співмірності, вважає, що компенсація в сумі 15 000,00 грн. буде належною формою відшкодування відповідачем понесених ним душевних страждань.
Просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на його користь майнову шкоду у вигляді 3% річних у розмірі 21 321,00 грн. і інфляційні збитки у розмірі 87 221,88 грн. та у відшкодування моральної шкоди 15 000,00 грн. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, задоволено частково.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у вигляді 3 % річних у розмірі 21 321,00 грн., інфляційні збитки у розмірі 87 221,88 грн. та моральну шкоду в сумі 3000,00 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 2422,40 грн. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
В іншій частині позову у задоволенні відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, посилаючись на порушення судом матеріальних та процесуальних норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, на неналежну оцінку характеру обставин, що мають вирішальне значення для розгляду справи, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував таких обставин, як те, що виплата пенсій особам, які мають право на пенсію, забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. Кошти Державного бюджету України включаються до бюджету Пенсійного фонду України в обсягах, визначених Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Виплата коштів на виконання рішень суду проводиться в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат. Донарахована позивачу сума включена до Реєстру судових рішень, який ведеться органами Пенсійного фонду України. Заборгованість буде виплачена після виділення коштів на фінансування з Державного бюджету України. Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області не порушено ніяких термінів виплати нарахованих кошів, що тягне за собою відсутність нарахування інфляційних збитків та 3 % річних. В даному випадку відсутнє цивільно-правове порушення з боку відповідача, тому він не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України.
Судом при вирішенні спору не враховані правові позиції Верховного Суду у постановах: від 27 серпня 2020 року у справі № 804/871/16, від 18 липня 2018 року у справі № 2а-11853/10/1570, від 08 лютого 2018 року у справі № 826/22867/15; від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19; від 02 вересня 2020 року у справі № 910/15758/19; від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 та інших.
Крім того, судом не досліджено правильність розрахунків суми інфляційний збитків та 3 % річних, оскільки позивач у своїх розрахунках зазначає період їх нарахування з 01 грудня 2019 року, тоді як кошти в сумі 157 979,86 грн. нараховані позивачу після набрання законної сили рішенням суду від 22 листопада 2021 року , тобто не раніше 22 грудня 2022 року.
При стягненні моральної шкоди суд не врахував, що сам факт порушення прав позивача не може слугувати виключно підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки така шкоди має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Позивач не надав жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди, тому позовні вимоги є необґрунтованими.
Позивач ОСОБА_1 не надав відзив на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні представник відповідача Діхтяр Я. І. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Вінницького оружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року у справі № 120/13330/21-а, яке набуло законної сили 23 грудня 2021 року, дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області визнано протиправними. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 01 грудня 2019 року з урахуванням довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Вінницькій області» № 1498 від 29 липня 2021 року, а також здійснити виплату перерахованої пенсії з урахуванням раніше виплачених сум (а. с. 33-39).
На виконання рішення суду відповідачем з 01 грудня 2019 року здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 , виплату якої розпочато з січня 2022 року.
Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 9602-7835/Л-02/8-0200/23 від 26 травня 2023 року нараховано доплату (заборгованість по пенсії) за період з 01 грудня 2019 року по 31січня 2022 року в розмірі 157 979,86 грн. (а. с. 23-26).
30 травня 2024 року позивач направив на адресу відповідача заяву, у якій просив в добровільному порядку відшкодувати йому майнову шкоду у вигляді 3% річних у розмірі 21 321,00 грн., втрати від інфляції в розмірі 87 221,88 грн. та моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн., а разом 123 542,88 грн. (а. с. 16-20).
Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області 25 червня 2024 року надав відповідь за вихідним № № 9054-7737/Л-02/8-0200/24, у якій підтвердив факт наявності заборгованості по пенсії в розмірі 157 979,86 грн., а також повідомив про відсутність бюджетних асигнувань на погашення заборгованості та про відсутність підстав для виплати майнової, моральної шкоди та інфляції і таким чином відмовив у задоволенні заяви (а. с. 21-22).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у вигляді 3% річних у розмірі 21 321,00 грн. та втрат від інфляції в розмірі 87 221,88 грн., а разом 108 542,88 грн., суд посилався на встановлені по справі обставини та на норми матеріального закону, зазначені у цьому рішенні, в тому числі на вимоги статті 625 ЦК України.
При частковому задоволенні позовної вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із обставин, встановлених рішенням суду, яке набрало законної сили, щодо протиправності дій відповідача та зобов`язано його здійснити перерахунок пенсії позивачу і виплатити йому перераховану пенсію з урахуванням раніше виплачених сум. Такий перерахунок пенсії відповідачем здійснено і нараховано позивачу заборгованість по пенсії за період з 01 грудня 2019 року по 31 січня 2022 року в розмірі 157 979,86 грн., та виплата цієї заборгованості відповідачем не здійснена, тому позивач правомірно вимагає відшкодування йому моральної шкоди. Суд першої інстанції з урахуванням принципів розумності, співмірності та справедливості, з метою недопущення задоволення потреб позивача та його безпідставного збагачення, визначив розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу в сумі 3000,00 грн., з урахуванням обсягу заподіяної йому шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, конкретних обставин справи, з огляду на засади розумності і справедливості.
Із таким висновком суду першої інстанції можна погодитися.
Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання (частина 1). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2).
У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати із деліктного зобов`язання та рішення суду.
Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Доводи апеляційної скарги в тому, що судом не досліджено правильність розрахунків суми інфляційний збитків та 3 % річних, оскільки позивач у своїх розрахунках зазначає період їх нарахування з 01 грудня 2019 року, тоді як кошти в сумі 157 979,86 грн. нараховані позивачу після набрання законної сили рішенням суду від 22 листопада 2021 року, тобто не раніше 22 грудня 2022 року, спростовуються тим, що зобов`язання відповідача щодо виплат позивачу належного йому розміру пенсії не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання – з виплати пенсії, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір такої пенсії та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами.
Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) та від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).
Інші доводи апеляційної скарги у тому числі у відсутності цивільно-правового порушення з боку відповідача, тому він не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України та у не врахуванні правової позиції Верховного Суду у ряді постанов є безпідставними, не суттєвими, спростовані викладеним у даній постанові, тому не спростовують висновків суду в частині застосування вимог статті 625 ЦК України.
Щодо стягнення моральної шкоди.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із послідуючими змінами) № 4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В обґрунтування нанесення позивачу моральної шкоди, він вказав на те, що факт завдання йому моральної шкоди протиправними діями, встановлений рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року у справі № 120/13330/21-а, яка полягає у його душевних стражданнях, пов`язаних з неправильним обчисленням розміру пенсії і виплатою її у заниженому розмірі, у порушенні його життєвих планів, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткові зусилля для його організації, тому з урахуванням характеру страждань, яких він зазнав, їх тривалості та керуючись принципами розумності, справедливості і співмірності, вважає, що компенсація в сумі 15 000,00 грн. буде належною формою відшкодування відповідачем понесених ним душевних страждань.
Суд першої інстанції з урахуванням таких встановлених по справі обставин та вимог матеріального закону прийшов до вірного висновку про правомірність вимог позивача в частині відшкодування йому відповідачем моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн., зваживши при цьому на обсяг заподіяної йому шкоди, глибину та тривалість його моральних страждань, конкретних обставин справи і з огляду на засади розумності і справедливості.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги в частині вимог моральної шкоди, зважаючи на вік позивача, його стан здоров`я та встановлені обставини справи.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову суду може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	В. В. Сопрун  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складено 03 лютого 2025 року