ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року	Львів	Справа № 607/24598/24 пров. № А/857/915/25	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Кулабухової М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2024 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Національної поліції в Тернопільській області  про скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Кунцьо С.В., 
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль, 
дата складання повного тексту рішення – 04 грудня 2024 року, 

В С Т А Н О В И В:

11 листопада 2024 року ОСОБА_1    звернулась в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, в якому просила скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3391533 від 01 листопада 2024 року, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн, та закрити провадження у справі.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01 листопада 2024 року поліцейським відділення  поліції №1  (м.  Тернопіль)  Тернопільського РУП  ГУНП  в Тернопільській  області Сеньковським Д.Ю. стосовно неї прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3391533, якою  її притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Відповідно до вказаної постанови громадянка  ОСОБА_1 01 листопада 2024 року о 20:02 год.,  керуючи автомобілем марки «Ford Focus», державний номерний знак НОМЕР_1 ,   в м. Тернополі по вул. Будного,  проїхала регульований пішохідний перехід на заборонений «жовтий» сигнал світлофора, чим порушила вимоги п. 8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху України. Вважає вказану постанову протиправною, в якій не було всебічно, повно та об`єктивно з`ясовано усі обставини справи, оскільки вона не вчиняла жодного правопорушення, не порушувала Правил дорожнього руху. Зверає увагу на те, що у постанові про накладення адміністративного стягнення зазначено недостовірні дані щодо транспортного засобу, яким вона керувала, адже  вона не має жодного відношення  до автомобіля марки  «Ford»,  державний номерний  знак НОМЕР_1 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2024 року  адміністративний позов задоволено повністю. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі  серії  ЕНА № 3391533 від 01.11.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень, провадження у справі – закрито.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підтвердження вчинення  ОСОБА_1   адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2  ст. 122 КУпАП, представником відповідача надано суду аудіовізуальний диск із відеозаписом із відеореєстратора службового автомобіля та нагрудної камери працівника поліції. Однак, вказаним відеозаписом не підтверджується факт порушення  позивачем  вимог  п.  8.7.3  «ґ»  Правил дорожнього руху, оскільки з нього неможливо достеменно встановити, що ОСОБА_1   проїхала регульований пішохідний перехід на заборонений «жовтий» сигнал світлофора. Таким чином, зазначений відеозапис не може бути врахований як належний доказ вчинення  позивачем  адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Інших доказів, які б могли бути визнані судом належними та допустимими на підтвердження вини  ОСОБА_1   у вчиненні зазначеного правопорушення суду не надано. Крім того, встановлено, що у змісті оскаржуваної постанови невірно зазначено відомості щодо номерного знаку транспортного засобу, яким керувала ОСОБА_1 , адже остання керувала автомобілем марки  «Ford Focus», державний номерний знак НОМЕР_2 , водночас у постанові зазначено номерний знак автомобіля « НОМЕР_1 ».   Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що, що прийняте рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є необґрунтованим, прийнятим без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, тому постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 3391533 від 01 листопада 2024 року слід скасувати, а провадження у справі закрити.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Національної поліції в Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивача  правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за порушення вимог  п. 8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху України, оскільки  01  листопада 2024  року о  20:02  год.  остання, керуючи автомобілем марки «Ford Focus», державний номерний знак НОМЕР_2 , проїхала регульований пішохідний перехід на заборонений «жовтий» сигнал світлофора.  Вказує, що технічна  описка в реєстраційному  номері транспортного  засобу у постанові за  доведеності факту  вчинення правопорушення  не може  бути підставою  для скасування  постанови та  не спростовує  порушення позивачем  вимог п.  8.7.3 «ґ» ПДР України. Зауважує, що на підтвердження вчинення  ОСОБА_1 адміністративного правопорушення до відзиву на позов долучено відеозапис з відеореєстратора службового автомобіля та нагрудної камери працівника поліції, на якому зафіксовано вчинення позивачем проїзду регульованого пішохідного переходу на жовтий сигнал світлофора.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, відповідач подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі постанови серії ЕНА № 3391533 від 01 листопада 2024 року на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. 
Відповідно до вказаної постанови  01  листопада 2024  року о  20:02  год.  в м. Тернополі по вул.  Будного,  громадянка ОСОБА_1 ,  керуючи  транспортним засобом марки «Ford Focus», державний номерний знак НОМЕР_1 ,  проїхала регульований пішохідний перехід на заборонений «жовтий» сигнал світлофора, чим порушила вимоги п. 8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху України (а.с.2).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно із ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
В свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Статтею 72 КАС України  передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1  ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача.
Зазначена норма вказує на те, що саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок по доведенні правомірності своїх дій/рішень. При цьому суб`єкт владних повноважень при винесенні постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності має чітко дотриматися вимог КУПАП.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП розгляд справ про правопорушення, передбачені зокрема ч. 2 ст. 122 цього Кодексу, покладено на органи внутрішніх справ (Національну поліцію). Від імені органів внутрішніх справ (Національної поліції) розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені працівники підрозділів патрульної служби Національної поліції, які мають спеціальні звання.
Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП  у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог  статті 283 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями) (далі – ПДР України).
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно з пунктом 1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Стосовно порушення позивачем пункту п. 8.7.3 ґ   ПДР України, колегія суддів зазначає наступне.
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 3391533 від 01 листопада 2024 року, за твердженням відповідача, відбулось через допущений позивачем 01  листопада 2024  року о  20:02  год.  в м. Тернополі по вул.  Будного  проїзд регульованого пішохідного переходу на заборонений «жовтий» сигнал світлофора, що є порушенням вимог п. 8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху України.
Згідно  з п. 8.7.3 ґ  ПДР  України жовтий забороняє рух і попереджує про наступну зміну сигналів.
Частиною 2  ст. 122 КУпАП  передбачена адміністративна  відповідальність зa порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.
На підтвердження вчинення  ОСОБА_1   адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2  ст. 122 КУпАП, представником відповідача надано разом із відзивом на позовну заяву аудіовізуальний диск із відеозаписом з відеореєстратора службового автомобіля та нагрудної камери працівника поліції (а.с.30).
Проаналізувавши вказаний відеозапис, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказаним відеозаписом не підтверджується факт порушення  ОСОБА_1   вимог  п.  8.7.3  «ґ»  Правил дорожнього руху, оскільки з нього неможливо достеменно встановити, що ОСОБА_1   проїхала регульований пішохідний перехід на заборонений «жовтий» сигнал світлофора.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, шо відеозйомка здійснювалась відеореєстратором службового автомобіля працівників поліції, який в цей момент рухався в зустрічному напрямку, службовий автомобіль знаходився на значній відстані, тому неможливо визначити, на який сигнал світлофору автомобіль під керуванням ОСОБА_1 проїжджав дорожню розмітку 1.12 (стоп-лінія), та беззаперечно встановити чи було нею здійснено проїзд на заборонений «жовтий» сигнал світлофора.
Таким чином зазначений відеозапис не може бути врахований судом як належний доказ вчинення  ОСОБА_1   адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів зазначає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано суду доказів на підтвердження факту наявності в діях позивача складу адміністративного, передбаченого ч. 2  ст. 122 КУпАП.
ГУ НП в Тернопільській області не надано жодних інших доказів вчинення позивачем. адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП.
Таким чином, фактично єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті  122 КУпАП, є постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 3391533 від 01 листопада 2024 року.
Колегія суддів зазначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення серії серії ЕНА № 3391533 від 01 листопада 2024 року не є достатнім доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті  121 КУпАП, оскільки  зазначена постанова є предметом спору між сторонами та не може розглядатися, як доказ, за відсутності інших доказів на підтвердження обставин, вказаних у  постанові.
Пунктом 24  постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»  роз`яснено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями  283,  284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. 
Згідно з частинами першою та другою  статті 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Оскільки  позивач проти вчинення адміністративних правопорушень заперечував, з чим не погоджувався відповідач, останній зобов`язаний подати докази на спростування таких заперечень.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що складення постанови з дотриманням вимог  статті 283 КУпАП  не є достатнім доказом підтвердження вчиненого особою правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Наведений висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.
Лише фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивача підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі, однак в цій справі відсутні відеозаписи чи фотофіксація факту вчинення правопорушення, а, отже, судом неможливо встановити, що позивачем справді було порушено  ПДР.
Візуальне спостереження за дотриманням  ПДР  працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Отже, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема, на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення особою адміністративного правопорушення.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у змісті оскаржуваної постанови неправильно зазначено відомості щодо номерного знаку транспортного засобу, яким керувала ОСОБА_1 , адже остання керувала автомобілем марки  «Ford Focus», державний номерний знак НОМЕР_2 , водночас у постанові зазначено номерний знак автомобіля « НОМЕР_1 ».   
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3391533 від 01 листопада 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.  122 КУпАП, слід скасувати, а  справу про адміністративне правопорушення – закрити.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення  Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2024 року  у справі № 607/24598/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін