ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1871/25 Справа № 234/300/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,
розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1  на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024року, –

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022року  ОСОБА_1  звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 11 червня 2004року її матір – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 придбали за договором купівлі-продажу у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Другої краматорської державної нотаріальної контори Чумаковою О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1251.
У березні 2008року ОСОБА_6 помер та за своє життя право власності на 1/2 частину вказаної квартири у встановлений законодавством спосіб не зареєстрував.
Позивачка вважала, що оскільки у ОСОБА_6 за життя не виникло право власності на 1/2 частину вказаної квартири, то відповідачами у справі є попередні власники квартири, які є продавцями квартири за договором купівлі-продажу від 11 червня 2004року.
Вказувала, що починаючи з 2004року по сьогодні вона та її мати добросовісно, відкрито і безперервно володіли чужим майном, а саме 1/2 частиною квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належить відповідачам у справі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після чого позивач 19 квітня 2021року звернулася до Третьої краматорської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері.
Зазначала, що оскільки більше ніж 10 років вона та її матір добросовісно, відкрито і безперервно володіли чужим майном, а саме 1/2 частиною квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , то за нею може бути визнано право власності на зазначену частку квартири в порядку набувальної давності.
Позивачка також посилалась на те, що вона не знала і не могла знати про те, що володіла та користувалася 1/2 частиною вказаної квартири, право власності на яку досі не перереєстровано з відповідачів починаючи з 2004року, тобто у неї не було найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна, оскільки документи про право власності на квартиру в розпорядження вона отримала тільки після смерті матері у 2020році.
Ураховуючи викладене, позивачка виклала вимогу про визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 23 кв.м., житловою площею 12,7 кв.м.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Зазначала, що оскільки у ОСОБА_6 за життя не виникло право власності на 1/2 частину спірної квартири, то відповідачами у справі є попередні власники квартири, які є продавцями квартири за договором купівлі-продажу від 11 червня 2004року.

Відповідачі своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідкою про доставку електронного документу, а також оголошенням на веб-порталі Судової влади України.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані: батько – ОСОБА_9 та матір – ОСОБА_10 .
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 20 жовтня 1994року Суворовським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Херсон, шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розірвано та прізвище після розірвання шлюбу « ОСОБА_11 ».
Згідно договору купівлі-продажу від 11 червня 2004року, посвідченого державним нотаріусом Другої краматорської державної нотаріальної контори Чумаковою О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 1251, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , діючи від імені неповнолітнього сина ОСОБА_4 (продавці) та ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (покупці) домовилися про наступне: продавці передали, а покупці прийняли у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_4 . Квартира належить продавцям на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації міськвиконкому 26 грудня 2001року згідно рішення № 10444/1 від 26 грудня 2001року, зареєстрованого в Краматорському міському бюро технічної інвентаризації 02 січня 2002року під № 40436-П.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 253278888 від 19 квітня 2021року, державним реєстратором Родічевою С.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 253278888 від 19.04.2021 12:49:19 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1251, виданий 11.06.2004, видавник: ОСОБА_13 , державний нотаріус Другої краматорської державної нотаріальної контори, право спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 263015651 від 24 червня 2021року, ОСОБА_5 є власником на праві спільної сумісної власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1848132314129.
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим 27 жовтня 2020року Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Відповідно до копії спадкової справи № 77/2021, заведеної 19 квітня 2021року Третьою краматорською державною нотаріальною конторою до майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з заявою про прийняття спадщини 19 квітня 2021року звернулася донька ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину не видавалось.
Судом також встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно відомостей, наданих Третьою краматорською державною нотаріальною конторою, інформація у Спадковому реєстрі щодо ОСОБА_6 відсутня, спадкова справа щодо майна ОСОБА_6 не заводилась.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт вселення позивачки до квартири матері та її співмешканця, та спільне з ним проживання до дня його смерті не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, оскільки вселення до квартири з метою проживання не є тотожнім з добросовісним заволодінням чужим майном, а відтак, відсутні правові підстави для набуття позивачкою права власності на частину квартири за набувальною давністю. Позивачка не володіла таким майном ні на момент її вселення, у разі доведення такого факту, ні на момент смерті ОСОБА_6 . Також суд врахував, що позивачкою пред`явлено позов про набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю до відповідачів, які є неналежними відповідачами у справі, оскільки в разі відсутності спадкоємців померлого належним відповідачем є відповідна територіальна громада.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності – добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що з 2004року вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 , де проживала разом із матір`ю ОСОБА_5 та її цивільним чоловіком ОСОБА_6 , та проживає по теперішній час. Цивільний чоловік матері – ОСОБА_6 та її мати померли. Про спадкоємців ОСОБА_6 позивачці невідомо. Оскільки з 2004року вона проживала у спірній квартирі, вважала, що набула право власності на спірну квартиру за набувальною давністю.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.
На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , за набувальною давністю у порядку статті 344 ЦК України.
Сам по собі факт проживання та користування позивачкою спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. При цьому, позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивачка не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки вона увесь час знала про те, що за договором купівлі-продажу від 11 червня 2004року власником 1/2 частини спірної квартири був ОСОБА_6 , який хоча за життя не зареєстрував за собою право власності, проте не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Правильним є також висновок суду, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно, – належним відповідачем у даній справі мають бути його спадкоємці. Належних доказів щодо відсутності спадкоємців ОСОБА_6 позивачка суду не надала.
Позивачка як володілець майна повинна бути впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
По суті, підстави позову й доводи апеляційної скарги якраз і свідчать про відсутність таких умов для застосування статті 344 ЦК України, як відсутність добросовісності володіння.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявницею апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 14 січня 2025року.

Судді: