Справа № 127/341/24
Провадження № 22-ц/801/282/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року	Справа № 127/341/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2024 року, ухвалене суддею Вохміновою О.С. в м.Вінниці, повне рішення суду складено 14 березня 2024 року, в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
У січні 2024 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі – АТ «ПУМБ») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в сумі 119 155,73 грн.
В обґрунтування позову АТ «ПУМБ» зазначило, що між банком та ОСОБА_1 04 листопада 2021 року було укладено кредитний договір №1002003873001, за яким позичальнику було видано кредит в розмірі 95 562,61 грн.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, в нього виникла заборгованість, яка станом на 17 січня 2023 року в загальному розмірі становить 119 155,73 грн: 93 565,09 грн – заборгованість за кредитом; 9,78 грн – заборгованість за процентами; 25 580,86 грн – заборгованість за комісією.
Вказане стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість в загальній сумі 119 155 (сто дев`ятнадцять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн 73 коп. та судові витрати - судовий збір в сумі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1  про перегляд заочного рішення.
Не погодившись із вказаним рішенням,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У скарзі зазначає, що борг нараховано станом на 17 січня 2023 року, тоді як в період з 18 січня 2023 року по 04 січня 2024 року вона здійснювала щомісячні погашення боргу, на загальну суму 15 900 грн, і вказана сума не відображена банком в розрахунку. Розрахунок заборгованості не є безспірним доказом розміру заборгованості, не містить інформацію про суми погашення, які були зроблені відповідачем до 04 січня 2023 року, а банківська виписка позивачем надана не була. Після відкриття провадження у справі і до винесення оскаржуваного рішення відповідач сплатила 05 лютого 2024 року 2 100 грн та 07 березня 2024 року 2 200 грн. Також після винесення заочного рішення нею було погашено в загальному 5 200 грн. Умови договору щодо сплати комісії за обслуговування кредиту є нікчемними. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції, встановивши, що відповідно до розрахунку заборгованості, який не був оспорений відповідачем, заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» за договором № 1002003873001 від 04 листопада 2021 року станом на 17 січня 2023 року становить 119 155,73 грн і не день розгляду справи вказана заборгованість відповідачем не погашена, дійшов висновку про наявність підстав задоволення позову та стягнення вказаної суми з ОСОБА_1 на користь банку.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення заборгованості, однак, не погоджується з її розміром, який стягнутий судом.
Встановлено, що 03 листопада 2021 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви №1002003873001 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за яким позичальнику було надано кредит в розмірі 95 562,61 грн з метою погашення заборгованості в розмірі 95 562,61 грн строком на 48 місяців. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 1,99%, розмір процентної ставки – 0,01% річних. 
У вказаній заяві зазначено платіжні періоди (з 04.11.2021 по 04.11.2025), чисту суму кредиту, яка підлягає щомісячній сплаті, та її складові (а.с.3 на звороті-4).
03 листопада 2021 року ОСОБА_1 підписано також Анкету клієнта та Паспорт споживчого кредиту (а.с.3,5).
Вказану суму в розмірі 95 562,61 грн було перераховано ОСОБА_1 , що підтверджується платіжною інструкцією від 04 листопада 2021 року (а.с.18).
За розрахунками банку, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 17 січня 2023 року становила 119 155,73 грн: 93 565,09 грн – заборгованість за кредитом; 9,78 грн – заборгованість за процентами; 25 580,86 грн – заборгованість за комісією (а.с.18 на звороті-19).
На підтвердження розміру заборгованості АТ «ПУМБ» було надано виписку по рахунку ОСОБА_1 за період з 03 листопада 2021 року по 17 січня 2023 року (а.с.20).
Враховуючи, що ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, АТ «ПУМБ» звернулося до суду із вказаним позовом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За змістом статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується ОСОБА_1 , що 03 листопада 2021 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1002003873001.
В апеляційній сказі ОСОБА_1 не заперечила факту отримання кредитних коштів, однак, не погодилася з розміром заборгованості, зазначивши, що заборгованість визначена банком станом на 17 січня 2023 року і після цієї дати вона неодноразово вносила кошти на погашення заборгованості, що залишено судом поза увагою. Крім того вказала, що комісія банку взагалі не підлягає стягненню, так як умови кредитного договору в частині стягнення щомісячної комісії є нікчемними.
Апеляційний суд виходить з того, що АТ «ПУМБ» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, яка визначена банком станом на 17 січня 2023 року.
З даним позовом до суду АТ «ПУМБ» звернулося 30 грудня 2023 року.
На підтвердження розміру заборгованості банком було надано розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписку по рахунку ОСОБА_1 станом на 17 січня 2023 року, тобто заборгованість визначена банком за рік до звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості.
Верховний Суд у своїй постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц дійшов висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суди дали оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким розрахунком самого відповідача.
До апеляційної скарги ОСОБА_1 додано виписку по особовому рахунку, яка надана їй Вінницьким відділенням АТ «ПУМБ» 25 липня 2024 року, за період з 01 квітня 2021 року по 27 травня 2024 року (а.с.104).
Тобто вказана виписка охоплює в себе період станом на момент ухвалення рішення.
Із вказаної виписки слідує, що ОСОБА_1 з квітня 2023 року по 14 березня 2023 року (день ухвалення рішення) на погашення заборгованості по договору №1002003873001 було сплачено в загальному 20 200 гривень: 500 грн – 25 квітня 2023 року; 1 600 грн – 07 червня 2023 року; 1 000 грн – 19 червня 2023 року; 2 000 грн – 24 липня 2023 року; 2 000 грн – 21 серпня 2023 року; 2 000 грн – 21 вересня 2023 року; 2 100 грн – 19 жовтня 2023 року; 2 200 грн – 22 листопада 2023 року; 2 500 грн – 25 грудня 2023 року; 2 100 грн – 05 лютого 2024 року; 2 200 грн – 07 березня 2024 року. 
Після ухвалення рішення ОСОБА_1 було сплачено в загальному 5 200 грн: 1 000 грн – 19 березня 2024 року; 2 200 грн – 23 квітня 2024 року; 2 000 грн – 27 травня 2024 року.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі №279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».
Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.
Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутня недобросовісність дій.
Звертаючись до суду із даним позовом, АТ «ПУМБ» надало перелік документів, які, на його думку, підтверджували викладені в позовній заяві обставини, зокрема виписку по рахунку, яка, в свою чергу, надана банком за вибірковий період.
У ч. 2 ст. 13 ЦПК України зазначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом
За змістом ст. 12 ЦПК України,  цивільне судочинство  здійснюється на  засадах змагальності  сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
ОСОБА_1 не подавала своїх заперечень щодо позову, оскільки поштовий конверт повернувся з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що свідчить про те, що вона не була повідомлена про розгляд справи.
А тому, ОСОБА_1 надала новий доказ після ознайомлення із рішенням суду першої інстанції, проти чого не заперечив позивач, так як відзиву на апеляційну скаргу не подав.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні правові підстави  для прийняття доказу,  доданого ОСОБА_1 до апеляційної скарги, який підтверджує часткове виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що заборгованість ОСОБА_1 підлягає зменшенню на суму, яка була сплачена нею до 14 березня 2024 року, тобто до ухвалення рішення судом першої інстанції, а саме на 20 200 грн.
Підстав зменшувати заборгованість на суму 5 200 грн, яка була сплачена ОСОБА_1 після ухвалення рішення судом не має, оскільки рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом на момент його ухвалення. Вказана сума повинна бути врахована банком при визначенні розміру заборгованості.
У статті 534 ЦК України зазначено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:  1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;  2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;  3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Беручи до уваги положення вказаної норми, вказана сума в розмірі 20 200 грн спрямовується на погашення процентів (9,78 грн) та основної суми боргу (93 565,09 грн), а тому з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» підлягає стягненню заборгованість за кредитом (основною сумою боргу) станом на 14 березня 2024 року в розмірі 73 374,87 грн.
АТ «ПУМБ» також просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за комісією за кредитним договором №1002003873001 від 03 листопада 2021 року у розмірі 25 580,86 грн.
Пунктом 5 вказаного договору визначено, що розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 1,99%.
За розрахунками заборгованості, наданими АТ «ПУМБ», щомісячний розмір комісії становив 1 901,70 грн, що становить 1,99% від отриманого розміру кредиту (95 562,61 грн).
Розглядаючи мотиви апеляційної скарги в частині відсутності підстав для стягнення заборгованості за комісією, апеляційний суд бере до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Законом України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 (провадження № 61-18751св21) вказано, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів існування, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У кредитному договорі від 03 листопада 2021 року не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.
Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення пункту 5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Визнання судом нікчемного правочину (чи окремих його умов) недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2023 року у справі №181/384/21 при розгляді справи за аналогічних правовідносин.
Враховуючи викладене, з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №1002003873001 від 03 листопада 2021 року в розмірі 73 374,87 грн.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для  зміни судового рішення є : неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі вищезазначеного, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2024 року в частині розміру заборгованості підлягає зміні, а саме підлягає зменшенню розмір заборгованості за кредитним договором з 119 155,73 грн до 73 374,87 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позов задоволено частково (на 61,5%), підлягає зміні розподіл судових витрат, а саме підлягає зменшенню стягнутий розмір судового збору з 2 684 грн до 1 652,77 грн.
Також у зв`язку з частковим задоволенням вимог апеляційної скарги (на 38,4%), з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених вимог в розмірі 1 237,46 грн. 
Керуючись ст. 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2024 року в частині розміру заборгованості змінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», з 119 155 (сто дев`ятнадцять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн 73 копійок до 73 374 (сімдесят три тисячі триста сімдесят чотири) гривень 87 копійок.
Зменшити розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», з 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривень до 1 652 (одна тисяча шістсот п`ятдесят дві) гривень 77 копійок.
Стягнути Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (ЄДРПОУ 14282829) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 237 (одна тисяча двісті тридцять сім) гривень 46 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 січня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало
Судді О.Ю. Береговий 
О.С. Панасюк