ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року	Львів	Справа № 140/9568/24 пров. № А/857/28527/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                     Курильця А.Р., 
суддів                                                           Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви в справі № 140/9568/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними та скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Дмитрук В.В.,
час ухвалення рішення – 14 жовтня 2024 року,
місце ухвалення рішення – м.Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                              ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформленого у підпункті 1.1. пункту 1 протоколу житлової комісії №23 від 24.12.2020; визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.12.2020 №766 щодо зняття з обліку ОСОБА_1 та членів його сім`ї; зобов`язання відповідачів поновити ОСОБА_1 та членів його сім`ї на обліку військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, які потребують поліпшення житлових умов в м. Луцьку, у загальній черзі за тим же номером у списку, зі збереженням часу перебування на обліку – з 03.02.1995 у загальній черзі та у пільговій  позачерговій черзі з 27.06.2019.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року відхилено клопотання про поновлення строку звернення з адміністративним позовом, позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Так, 10.10.2024 року на адресу суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду.
Однак, ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року В задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними та скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити дії повернуто позивачу.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що про порушення своїх прав дізнався 19 жовтня 2023 року. Після цього, звернувся з позовом в суд в порядку цивільного судочинства, оскільки тривалий час подібні спори були підсудні судам загальної юрисдикції. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області відмовлено у відкритті провадження. Надалі, у грудні 2023 року позовну заяву подано в порядку адміністративного судочинства, однак таку ухвалою від 05 лютого 2024 року повернуто позивачеві. Зазначає, що з 08 серпня 2024 року перебуває на військовій службі.
Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому висловила незгоду з її доводами, вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та законним.  Просить ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Інші учасники своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.2 ст. 312, п.3 ч.1 ст. 294 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Проте, процесуальним законом передбачені певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.
Особливості строків звернення до адміністративного суду врегульовані статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною першою якої передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Насамперед важливим є встановлення який строк звернення до суду підлягає застосуванню  в спірних правовідносинах.
Так, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).
При цьому, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст. 122 КАС України).
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу реалізації військовослужбовцем соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями.
Колегія суддів Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2024 року в справі № 160/33822/23 звернула увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 вказала, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної.
Тобто, 08 червня 2022 року Великою Палатою Верховного Суду запроваджено новий підхід до обчислення строку звернення до суду особами, що проходять військову службу і зроблено висновок, що військова служба є різновидом публічної служби.
Отже, при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до суду в справі щодо проходження позивачем публічної служби, слід керуватися частиною п`ятою статті 122 КАС України, якою передбачено місячний строк звернення до суду та обчислювати такий строк з моменту, коли позивач дізнався або мав дізнатися про порушення своїх прав у зв`язку із прийняттям оскаржуваних наказів та вчиненням протиправних дій.
Такий висновок також наведений Верховним Судом в постанові від 20 вересня 2023 року в справі № 560/6732/22.
Попри це, Верховний Суд, зокрема в постанові від 19 жовтня 2023 року в справі № 120/8008/22 вказав, що звернення до адміністративного суду з позовом подібним цьому становить шість місяців, який слід обчислювати з дня, коли позивач дізнався про порушення своїх прав та інтересів. Згадана позиція є сталою і послідовною.
Відтак визначальним є дата коли позивач дізнався (або мав дізнатися) про порушення своїх прав та інтересів.
З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржує рішення Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформлене протоколом комісії №23 від 24.12.2020 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 24.12.2020 №766.
Позивач стверджує, що про вищезгадані акти, тобто про порушення своїх прав, дізнався 19 жовтня 2023 року, отримавши такі засобами поштової кореспонденції.
Військова частина НОМЕР_1 у відзиві на розглядувану апеляційну скаргу, підтверджує той факт, що позивач отримав копію рішення та протоколу через поштову мережу «НОВА ПОШТА» 19 жовтня 2023 року.
Відповідно до приписів ч.1 ст.78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи в заявах по суті справи, не підлягають доказуванню. При цьому апеляційний суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Враховуючи те, що про порушення своїх прав позивач дізнався 19 жовтня 2023 року, останнім днем строку на подання цього адміністративного позову є 20 квітня 2024 року.
Судовим розглядом встановлено, що позивач звертався з аналогічною позовною заявою 12 грудня 2023 року, однак таку повернуто ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року (справа №140/36184/23).
Отже, позовна заява від 06 вересня 2024 року є такою, що подана повторно, однак з пропуском строку звернення до адміністративного суду більше ніж на 4 місяці.
Частиною першою статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
За приписами частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Апеляційний суд зазначає, що з прийняттям постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року по справі № 712/5476/19 відбулося чітке визначення юрисдикційної приналежності спорів, які стосуються реалізації військовослужбовцями соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями (такі спори підсудні адміністративним судам).
Колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що звернення позивача до Луцького міськрайонного суду Волинської області як до неналежного суду обумовлено помилковим визначенням такого суду, що не пов`язано зі зміною сталої судової практики. На момент подання цивільного позову Великою Палатою було чітко визначено юрисдикцію таких спорів, а тому такі твердження позивача не можуть бути розцінені як поважні причини пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 19 жовтня 2023 року в справі № 120/8008/22.
Колегія суддів стверджує, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. Процесуальний строк звернення до суду передбачає забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. 
Верховний Суд в постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 460/2864/18 вказав, що вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду або апеляційного оскарження, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку. Самий лише факт повернення позовної заяви через недоліки в її оформленні не є поважною причиною пропуску цього строку. Однак, вирішуючи питання про поважність наведених позивачем причин, суд має враховувати також і ті обставини, які стали підставою для повернення попередньо поданої позовної заяви, а також період часу, який сплинув з моменту, коли особа дізналась про відповідне рішення суду.
Як зазначив суд першої інстанції, згідно з даними інформаційної системи «Діловодство спеціалізованого суду» копія ухвали судді Волинського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 у справі №140/36184/23 про залишення позовної заяви без руху (рекомендоване поштове відправлення № 0600241043174) повернуто до суду 18.01.2024 з причин «адресат відсутній за вказаною адресою», а ухвала про повернення позовної заяви у вказаній справі від 05.02.2024 направлена позивачу рекомендованим поштовим відправленням № 0600247713627.
Відтак письмове пояснення працівника АТ «Укрпошта» про вручення рекомендованого листа №0690223152488 іншій особі, не є доказом, що підтверджує поважність причин пропуску строку, оскільки не свідчить про помилковість доставки саме ухвали від 05.02.2024 року, яка була надіслана поштовим відправленням № 0600247713627.
При цьому, згідно з інформацією із сайту АТ "Укрпошта" щодо штрихового ідентифікатора № 0600247713627 - "Дані про відправлення за номером № 0600247713627 на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі". 
Водночас, Волинський окружний адміністративний суд листом від 16 липня 2024 року на запит про надання інформації від 15 липня 2024 року повідомив ОСОБА_1 про наявність ухвали від 05 лютого 2024 року про повернення первинної позовної заяви. 
Лист відправлено на електронну адресу, яку вказує позивач у заявах по суті спору.
Також як вбачається з листа Волинського окружного адміністративного суду від 02.08.2024 року №140/36184/23/17098/24 ОСОБА_1 26 липня 2024 року подав заяву про поновлення строку на звернення до суду, 
Відтак позивач володів (за всіма обставинами не міг не володіти) інформацією щодо розгляду справи (повернення первісної позовної заяви) ще в середині липня 2024 року, однак повторно звернувся з позовом лише 06 вересня 2024 року. 
Про причини, які унеможливили невідкладне повторне подання повторного позову з 16 липня 2024 року до 06 вересня 2024 року, тобто майже 2 місяці, позивач не повідомляє.
Суд наголошує, що саме на позивача покладається обов`язок навести підставність об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду. 
Судом встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала Волинського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року про повернення позовної заяви надіслана судом до реєстру 05.02.2024 року. Забезпечено надання загального доступу - 08.02.2024.
Отже з часу постановлення такої ухвали і до моменту подання повторного позову минуло 7 місяців. При цьому скаржник не навів жодних доказів того, що він був позбавлений можливості дізнатись про її існування.
Колегія суддів зазначає, що позивач подав первинний адміністративний позов 12 грудня 2023 року, водночас питання про відкриття провадження в адміністративній справі суддя вирішує протягом п`яти днів з дня надходження до адміністративного суду позовної заяви, або в той самий строк залишає позов без руху, однак позивач власне ініціювавши спір, до липня 2024 року не проявляв належної цікавості про стан розгляду своєї справи.
Зрештою звернувшись повторно з позовною заявою, ОСОБА_1 не усунув недоліки, які зумовили первинне повернення позову. Відтак позивачем не продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на звернення до суду, позивачем не вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків позову, які стали підставою для повернення вперше поданої позовної заяви, такі недоліки фактично не усунуті станом на момент повторного звернення до суду, оскільки заяви про поновлення строку до адміністративного позову долучено не було.  
Колегія суддів також звертає увагу, що у випадку неповідомлення позивача судом першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, ОСОБА_1 не був позбавлений права звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу про повернення позовної заяви. Однак позивач таким правом не скористався, чим погодився з процесуальним рішенням окружного суду.  Зазначене однак не є підставою для поновлення пропущеного строку.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не е абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України")
 За практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду -  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви в справі № 140/9568/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 30 січня 2025 року.