КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 760/6633/20
провадження № 22-ц/824/8850/2024
 
12 листопада  2024 року                                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т.І.
при секретарі  Усковій Я. А. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року в складі судді Усатової І. А., 
встановив:
 
11.03.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що  26 березня 2008 року  на  ім`я  ОСОБА_1   Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією видано ордер № 008151 серія Б на  житлове приміщення жилою площею 20,5 кв. м., яка складається з двох кімнат в ізольованій квартирі за адресою АДРЕСА_1 , в складі сім`ї з двох осіб: ОСОБА_1 та її доньки - ОСОБА_3 .
У  вказаній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1 ,  відповідач  ОСОБА_2    та їх  діти - ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 . 
Спірна  квартира  є неприватизованою.
Договір  найму  жилого  приміщення  від  04.03.2011,технічний паспорт на  квартиру  від  03.06.2016  та всі особові рахунки оформлені  на  ОСОБА_1 .  
Шлюб між  сторонами  розірвано   в судовому  порядку.  
Відповідач з грудня  2016  року   не проживає  в спірній квартирі, в ній не з`являється,  мешкає за невідомою позивачу адресою. В утриманні житла участі не  приймає, особистих речей в квартирі не має в взагалі  квартирою не цікавиться. 
Позивач зазначала, що  факт  непроживання відповідача  в спірній  квартирі  без поважних причин  підтверджується наданими до  позовної заяви актами про непроживання особи  за місцем  реєстрації від  20.02.2019,   від 14.08.2019,  від  19.02.2020.
Дані  факти  можуть  підтвердити свідки ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 .  
Враховуючи,що  ОСОБА_2 більше   ніж  пів року не  проживає в спірній квартирі без поважних причин,  у відповідності до  вимог  ст.  71 , 72  ЖК  України просила    суд  позов  задовольнити.
Визнати  ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою, що  знаходиться  за  адресою: АДРЕСА_1 .  Зняти  з  реєстрації ОСОБА_2 за вказаною адресою.
Ухвалою  Солом`янського  районного  суду  м. Києва  від  21 грудня  2023 року  у задоволенні  клопотання  про  виклик свідків  відмовлено.  Підставою для  відмови слугувало те, що   позивачем  не  доведено,  що свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 володіють  відомостями  з приводу обставин,  які є предметом  дослідження в суді  по зазначеній  справі,  не  зазначено,  які саме  обставини можуть  підтвердити  такі свідки. 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року ОСОБА_1    в задоволенні позову відмовлено з підстав недоведеності. 
23.02.2024 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року,  прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не  врахував висновки,  викладені  в постанові  об`єднаної палати  Касаційного цивільного  суду   у складі  Верховного  Суду від  20 вересня  2021 року  у справі  №522/18540/18-ц,  та дійшов помилкового  висновку,  що  заявленими позовними вимогами буде порушено право відповідача на житло;  одночасно критично поставився до доказів сторони позивача в частині досліджених доказів.
На переконання позивача, в актах  про непроживання  зазначено дату їх  складення,  сусідами підтверджено факт непроживання відповідача понад 6 місяців, при цьому підписи осіб, зазначених в акті, завірені посадовою особою, зазначено їх паспортні дані та адресу проживання, що свідчить про правдивість зазначеної інформації і є належним та допустимим доказом,  яким зокрема, але не виключно встановлюється факт непроживання відповідача понад  6 місяців за адресою реєстрації. 
Також судом першої інстанції зроблено  хибне  твердження, що  будь-яких  інших доказів  стосовно непроживання  відповідача в спірній квартирі  6 місяців позивачем  не надано,  оскільки  саме суд   проігнорував наявні  в матеріалах справи  інші  письмові  докази та безпідставно   відхилив  клопотання  позивача про  виклик свідків, свідчення  яких стосувалися саме непроживання  відповідача в спірній квартирі, про що було зазначено  відповідачем.   
Правом на надання відзиву на апеляційну  скаргу  ОСОБА_2 не скористався.
В судовому  засіданні позивачка  ОСОБА_1 та її  представник -  адвокат   Вовченко  С.М.  апеляційну  скаргу  підтримали та просили її  задовольнити. 
В судове  засідання  відповідач  повторно  не  з`явився,  про  день, час та місце розгляду справи повідомлений  судом  належним чином.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами,  допитавши свідків   ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7   (дошлюбне  прізвище - ОСОБА_8 ),  перевіривши законність і обґрунтованість рішення  суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом  встановлено,  що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі  з  11 листопада  2006 року.   В шлюбі народились  діти:   донька ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,   син  ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 .  
Солом`янською  районною  в м. Києві  державною  адміністрацією,  на  підставі Розпорядження   від 07.03.2008 за №358,  26 березня 2008  року видано   ордер № 008151 серія Б   на  жиле  приміщення.  Ордер  виданий  ОСОБА_1 з  сім`єю  з двох осіб:  вона  та її дочка ОСОБА_3 ,   на право  зайняття жилого  приміщення  жилою площею  20,5 кв. м.,  яке складається з  двох  кімнат  в ізольованій квартирі  за адресою:   АДРЕСА_1 .    
Позивачка ОСОБА_1   та її дочка ОСОБА_3   зареєстровані  за  вказаною адресою з 03.04.2008 року.
04.03.2011  між   КП "Дирекція з утримання  та обслуговування  житлового  фонду   "Солом`янської  районної у місті  Києві  ради ВСП  "Чоколівський"  та ОСОБА_1 укладено  договір  про  надання  послуг  з утримання  будинків і споруд  та прибудинкової  території. 
 Відповідно до довідки  про  реєстрацію  місця проживання  особи №48323827  від 03.03.2020,   ОСОБА_4 зареєстрований за  адресою : АДРЕСА_1 , з  10.03.2011  по  теперішній час.  
Витрати  з утримання   вказаної квартири несе ОСОБА_1 , на підтвердження чого вона надала належні докази оплати житлово-комунальних послуг.
Заочним рішенням Солом`янського районного  суду  м. Києва  від  27 листопада  2018 року  (справа  №760/6939/18) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 11 листопада 2006 року Відділом  реєстрації  актів цивільного стану    Солом`янського  районного  управління  юстиції  у м. Києві (актовий запис за №2218) розірвано. 
20.02.2019,  14.08.2019 та 19.02.2020 комісією  у складі  мешканців будинку  за  адресою:  АДРЕСА_2 , а саме  мешканців квартири №17 - ОСОБА_5 ,  кв. 8 -  ОСОБА_6 ,  квартири 19 -  ОСОБА_11 складено  акти про  те, що  ОСОБА_2   не  проживає  в квартирі  20   цього  будинку   протягом   шести місяців.  
Суд першої інстанції  оцінив вказані   акти  критично,  оскільки  з них н е вбачається, яким чином на момент звернення до суду було встановлено факт не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі і факт не користування ним квартирою. З  актів вбачається, що вони підписані трьома особами - мешканцями будинку за  вищевказаною  адресою, однак докази на підтвердження того, що дані особи є співмешканцями будинку у матеріалах справи відсутні. Будь-яких інших доказів стосовно не проживання відповідача у спірній квартирі 6 місяців позивачем суду не надано. Позивачем  не  доведено  факт  відсутності відповідача у жилому приміщенні без поважних причин.
Апеляційний суд  не погоджується  з висновками суду  першої інстанції  з огляду  на  таке. 
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається  за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).
Частина перша статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Отже,  у  справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
На  підтвердження  обставини  відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем),  позивачем, крім актів про  непроживання  відповідача в спірному житловому  приміщенні  та квитанцій  про  сплату за житлового  комунальні послуги,   позивачем було заявлено  клопотання  про  допит в якості свідків осіб,  які брали участь  в комісії,  яка  склала  відповідні  акти про  непроживання. 
Відмова суду першої інстанції  в задоволенні  клопотання  у допиті вказаних свідків є  необґрунтованою,  оскільки   їх свідчення  стосувались  саме обставин,  якими позивачка обґрунтовувала  заявлені  позовні  вимоги.
Допитана  судом  апеляційної інстанції  в якості свідка ОСОБА_6 пояснила,  що  проживає  в будинку   по АДРЕСА_7 .   Вона  приймала  участь  у складенні  актів про непроживання  колишнього  чоловіка  в квартирі  №20   цього  будинку.   Підтвердила,  що   під  час обстеження  квартири   вона  була  в приміщеннях  кімнат,  на  кухні,  чоловічих речей вона  в квартирі  не  побачила.  Відповідача в   під`їзді будинку,  в дворі  вона  не бачить  вже  8-9  років.  При цьому   постійно  проживає  в будинку  з  2006 року.  
 Допитана  судом  апеляційної інстанції  в якості свідка ОСОБА_7   суду пояснила,  що є  сусідкою  позивачки більше  10 років,   проживає  в квартирі  №17 .   Її  чоловіка вона бачила  останній  раз  в 2012 -2013 роках.  З  2014 року вони стали більше  спілкуватися з  позивачкою,  вона заходила  до  неї  в гості,    відповідача в квартирі  вона  не  бачила з  2014 року.  Вона брала  участь в підписанні  актів про  непроживання  відповідача  в спірній квартирі та підтверджує  інформацію,  яка в них зазначена.  
Надані  суду  доказу  в їх  сукупності є достатніми  для висновку,  що  відповідач  не  проживає  в спірній  квартирі  понад шість місяців без поважних причин. 
При цьому  відповідачем  не  надано суду жодного доказу, який би підтверджував фактичне користування ним спірною квартирою, а саме: що у спірній квартирі є його речі, що у спірній квартирі є кімната, якою він користується, що він несе витрати на утримання спірної квартири як користувач. Навпаки, за встановленими обставинами, відповідач протягом тривалого часу не проживає у спірній квартирі, квартирою не цікавиться, не несе жодних витрат на її утримання.
Крім того, відповідач не спростував факт відсутності перешкод зі сторони позивачки щодо   проживання у спірній квартирі.
Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
За змістом пункту 2 статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
З огляду  на наведені  обставини та положення  закону,  колегія суддів  вважає, що позивачем доведено належними доказами факт не проживання відповідача в спірній  квартирі  понад шість  місяців без поважних причин.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з підстав, передбачених ст. 71,  72 ЖК Української  РСР. 
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно  застосовано  норми матеріального права,  тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про  задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що  втратив право  на користування  житловим приміщенням,  що знаходиться  за адресою:  АДРЕСА_1 .  
Судове рішення  про  позбавлення  права  користування  житлом   є підставою для   внесення  відповідних  змін  до  реєстру територіальної громади, а тому  підстави для  задоволення  позовних вимог  про  зняття відповідача  з реєстрації відсутні. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК  України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року скасувати. 
Ухвалити нове судове рішення. 
Позов задовольнити частково. 
Визнати  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що  втратив право  на користування  житловим приміщенням,  що знаходиться  за адресою:  АДРЕСА_1 .  
В решті позову відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення  складено  25.12.2024. 
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді                                                                                                І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук