КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3024/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                   Справа № 757/31375/21-ц

 
03 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Левенця Б.Б.
                                    - Ящук Т.І.
 при секретарі            - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, - 
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2021 року     ОСОБА_2  звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 27 квітня 2017 року ним, ОСОБА_2 , як позикодавцем, за договором позики № 27/04 передано позичальнику ОСОБА_1 868 800,00 гривень, що за курсом НБУ на день надання позики становило 30 000,00 євро. При отриманні зазначеної позики позичальник (відповідач у справі) зобов`язався повернути її позивачу до 27 квітня 2019 року за курсом НБУ на день повернення. На підтвердження факту отримання грошей ОСОБА_1 видано позивачеві власноруч написану розписку від 27 квітня 2017 року.
Зазначав, що у встановлений строк відповідач ОСОБА_1  свої зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув.
Посилаючись на неналежне виконання позичальником  ОСОБА_1 своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач    ОСОБА_2 просив суд стягнути з  ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в сумі 1 010 184,99 грн, а також судові витрати.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 010 184, (один мільйон десять тисяч сто вісімдесят чотири) гривні 99 копійок, судові витрати в сумі 10 556,85 грн.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі; стягнути судові витрати.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно та необ`єктивно дослідив матеріали справи та виклав у своєму рішенні висновки, що не відповідають обставинам справи, що має наслідком прийняття незаконного рішення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надано оцінки наявності у матеріалах справи трьох різних договорів позики та трьох розписок - які взаємовідносини мали місце між сторонами і чому судом взято до уваги лише договір від 27 (чи 22?) квітня 2017 року та розписку від цієї дати.
Зазначає, що між сторонами мали місце неодноразові правовідносини з приводу позичання грошових коштів. Відповідач стверджує, що він вже повертав позивачеві кошти.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції мав встановити, за яким саме договором кошти були отримані відповідачем - від 22, чи від 27 квітня, від 30 жовтня чи від 12 грудня 2017 року, з урахуванням того, що ці докази надані позивачем; яка саме розписка підтверджує отримання коштів. Чому сторони укладали так часто договір позики, приблизно на одну і ту саму суму, чи передавалися кошти за кожним із договорів, оскільки договір позики є реальним договором, чи поверталися кошти за кожним із договорів. 
Також, відповідно до п.3.4. договору позики від 27.04.2017 року майновим поручителем є ОСОБА_3 , яка є власником квартири АДРЕСА_1 . Судом першої інстанції ця особа до участі у справі не залучалася і її роль не з`ясовувалася.
При цьому, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач, заперечуючи проти факту неповернення ним коштів позивачеві, просив призначити експертизу, для чого надав  вільні та експериментальні зразки свого почерку; до матеріалів справи долучені примірники розписки, виконані ним на вимогу суду (експертів). Проте,експертиза проведена не була. На сьогоднішній день матеріали справи містять значну кількість розписок відповідача в оригіналах.
Оскільки відповідач розраховував на захист своєї позиції у суді шляхом спростування доводів позивача через визнання недостовірності наданих доказів (ст.79 ЦПК України), а саме розписок, то саме після висновків експертизи планував надати свої пояснення у справі.
Отже, судом першої інстанції не з`ясовано усіх обставин справи, фактичні правовідносини сторін не встановлені. Відповідач не визнає позовні вимоги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Климчук Олександр Сергійович просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.07.2024 у справі №757/31375/21 - без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийняте на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Також просить стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; адреса проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 6250,00 грн, понесені в зв`язку з розглядом Київським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_1 у справі №757/31375/21.
Зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено на підставі встановлених фактів та правовідносин, що між сторонами було укладено договір позики №27/04 від 27.04.2017 року, на підтвердження чого суду було надано позивачем оригінал договору позики №27/04 від 27.04.2017 року та оригінал розписки від 27.04.2017 року (том 2, а.с. 62, абз. 4).
          Як вбачається зі змісту позовної заяви (том 1, а.с. 1-3), саме заборгованість за цим договором є предметом спору.
Щодо зазначення в оскаржуваному рішенні в обґрунтування позовних вимог про боргову розписку від 22.04.2017 року (том 2, а.с. 61, абз. 1), про договори позики від 30 жовтня 2017 року МЕР/2017-01 та від 19 грудня 2017 року МЕР/2017-02, а також розписки від 30 жовтня 2017 року та від 19 грудня 2017 року (том 2, а.с. 63, абз. 3), то це, на думку сторони позивача, є нічим іншим як звичайною технічною опискою суду.
Відтак, твердження відповідача про те, що в матеріалах справи є договори позики від 30 жовтня 2017 року МЕР/2017-01 та від 19 грудня 2017 року МЕР/2017-02, а також боргові розписки від 30 жовтня 2017 року та від 19 грудня 2017 року, а судом першої інстанції ніби то не надано належну оцінку цим договорам, на відміну від договору позики від 27.04.2017 року та боргової розписки від 27.04.2017 року, не відповідають дійсності, оскільки ні в позові, ні в матеріалах справи жодних посилань на ці договори немає, в матеріалах справи вони відсутні.
Укладений договір позики №27/04 від 27.04.2017 року та розписка відповідача від 27.04.2017 року із зазначенням встановлення факту передання грошової позики, оригінали яких наявні у справі, безпосередньо засвідчують факт отримання боржником від кредитора коштів.
Щодо доводів відповідача про непроведення експертизи, сторона позивача зазначає, що судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача та винесено ухвалу, якою було зупинено провадження у справі та призначено почеркознавчу експертизу.
Із матеріалів справи вбачається, що на законні вимоги експерті, відповідач, зловживаючи своїми правами, несвоєчасно провів оплату вартості  проведення експертизи, обіцяв надати всі необхідні експериментальні і вільні зразки підпису та почерку до 05 квітня 2023 року, проте, в подальшому став заявляти про відсутність таких документів та неможливість їх надання, та неможливість надання вільних та експериментальних зразків підпису та почерку, що фактично в подальшому призвело до значного затягування судового процесу та порушення прав і законних інтересів позивача та зупинення судового процесу більш ніж на 2 роки.
Відтак, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що відповідач, заперечуючи проти отримання коштів, не надав належних та допустимих доказів, та експертиза не проведена через  невиконання ним вимог ст. 109 ЦПК України.
Щодо доводів відповідача про незалучення судом до участі у справі ОСОБА_3 , яка відповідно до п.3.4 Договору позики від 27.04.2017 року, є майновим поручителем та власником квартири АДРЕСА_1 , сторона позивача зазначає, що позичальник ( ОСОБА_1 ) не забезпечив укладення даного договору застави за договором позики №27/04 від 27.04.2017року.
З цього приводу позивачем надавалися пояснення суду першої інстанції, а саме, про відсутність укладеногоіпотечного договору з ОСОБА_3 на забезпечення договору позики №27/04 від 27.04.2017 року і таких доказів не надав відповідач, а тому позивач не міг провести стягнення за неукладеним іпотечним договором.
Окремо сторона позивача звертає увагу суду на те, що такий договір іпотеки був укладений між позивачем та ОСОБА_3 , проте в забезпечення іншого договору позики,укладеного між позивачем та відповідачем, посвідченим 12.06.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виходцевою Є.І., за реєстровим №777, за яким ОСОБА_1 отримав у позику кошти від ОСОБА_2 у розмірі 919 705, 50 грн, що на день укладення договору було еквівалентно 31 500, 00 Євро, та вищезазначений оригінал договору позики №777 від 12.06.2017 року був наданий позивачем до суду першої інстанції для можливості проведення почеркознавчої експертизи (том 1, а.с. 122-123).
За таких обставин, сторона позивача вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та, врахувавши дійсні обставини справи, відсутність доказів сплати відповідачем заборгованості, дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 27 квітня 2017 року.
В частині витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, сторона позивача зазначає, що згідно п. 1.4 Додаткової угоди №2 від 24.02.2025 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги, розмір оплати (винагороди, гонорару) за надання адвокатом/адвокатами АО «СОЛ» правничої (правової) допомоги, передбаченої п.1.2 цієї Додаткової угоди, становить 6 250,00 (шість тисяч двісті п`ятдесят) грн.
Сума є фіксованою, погодженою сторонами, врахована складність справи, обсяг робіт, суму позову та тривалий розгляд справи.
Адвокатом АО «СОЛ», ОСОБА_5 було здійснено: правовий аналіз апеляційної скарги та сформовано правову позицію захисту інтересів Клієнта; підготовлено та подано до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у справі №757/31375/21; буде забезпечено представництво інтересів ОСОБА_2 у засіданнях Київського апеляційного суду під час розгляду апеляційної скарги відповідача у справі №757/31375/21.
ОСОБА_6 було перераховано на рахунок АО «СОЛ» повну вартість гонорару за надання правничої (правової) допомоги згідно умов укладеної Додаткової угоди №2 від 24.02.2025 до Договору у розмірі 6250,00 (шість тисяч двісті п`ятдесят) грн.
В судовому засіданні  представник відповідача ОСОБА_1 адвокат  Молявко Олеся  Михайлівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_2 адвокат  Климчук Олександр  Сергійович  в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- без змін.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 27.04.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 27/04.
           Відповідно до пункту 2.1 вказаного договорурозмір позики становить                            868 800 грн, що на день укладання даного договору еквівалентно 30 000 євро. 
Згідно умов  пункту 2.2 договору позики від 27.04.2017 року позика є безпроцентною.
Відповідно допункту 3.1 договору позики від 27.04.2017 року позика надається позикодавцем готівкою в день укладення цього договору.
Пунктом 3.2 договору позики від 27.04.2017 року  визначено, що факт надання позики підтверджується відповідним написом під текстом даного договору та/або розпискою позичальника
Відповідно до п. 4.1 договору позики від 27.04.2017 року термін користування позикою становить 24 місяця. Днем повернення позики є 27.04.2019 року. 
Згідно п. 5.1 договору позики від 27.04.2017 року позичальник зобов`язується повернути позику в гривнях в сумі, що еквівалента 30 000 євро на день повернення, в строки, встановлені в п. 4.1 цього договору. 
27.04.2017 року ОСОБА_1 написано власноручно  розписку в якій викладено наступне: Я, ОСОБА_1 , іменований надалі позичальник, відповідно до умов договору  позики № 27/04 від 27 квітня 2017 року отримав від ОСОБА_2 , іменований надалі позикодавець, позику в сумі 868 800 грн, що на день укладення договору еквівалентно 30 (тисячам) євро. Цим підтверджую, що позикодавець надав суму позики в повному обсязі.
В нижній частині вказаного документу проставлено дату 27.04.2017, підпис та ОСОБА_1 . 
Оригінал договору позики №27/04 від 27.04.2017 року і розписки від 27.04.2017  року також міститься в матеріалах справи ( а.с.113-115, 116 том 1).
Встановивши вказані обставини справи, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції вказав на те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як свідчать матеріали справи, на підтвердження укладання договору позики, позивач надав договір позики від 30 жовтня 2017 року МЕР/2017-01 та від 19 грудня 2017 року МЕР/2017-02, а також розписки від 30 жовтня 2017 року та від 19 грудня 2017 року.  Відповідач не виконав зобов`язання за даним договором, і зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі                         1 010 184, 99 грн, отже позовні вимоги підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції в повній мірі не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2024 року в повній мірі не відповідає.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі                     № 6-1967цс15.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі  № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, щоне спростовано матеріалами справи та відповідачем, що відповідно до договору позики №27/04 від 27.04.2017 року і розписки від 27.04.2017 року, яка написана  ОСОБА_1 рукописно, ОСОБА_1 отримав у боргу від  ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 868 800 грн, що на день укладення договору еквівалентно 30 (тисячам) євро. Зобов`язався повернути зазначені кошти до 27.04.2019 року в гривнях в сумі, що еквівалентно 30 000 євро на день повернення.
Відповідач був повністю ознайомлений з умовами позики, сумою позики, строком повернення грошових коштів, шляхом написання розписки власною рукою та підписання договору позики №27/04 від 27.04.2017 року.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Також колегія суддів враховує, що у договорі від 27.04.2017 року (розписці від 27.12.2017 року ) передбачено повернення позики в гривнях в сумі, що еквівалента 30 000 євро на день повернення.
Як вбачається з суті позовної заяви, позивач розрахував та просить стягнути з відповідача позику в розмірі 1 010 184,99 грн, що еквівалентно 30 000 євро за курсом, встановленим НБУ на день написання позову.
Так, за курсом НБУ станом на 12.05.2021 року 1 євро =  33,6728  грн х 30 000 євро = 1  010 184,99грн.
Відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою контррозрахунок,який міг би піддати сумніву розрахунок позивача, надано не було.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшов  правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 1 010 184,99 грн.
Проте, разом із цим, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції також указав і про те, що на підтвердження укладання договору позики, позивач надав договори позики від 30 жовтня 2017 року МЕР/2017-01 та від 19 грудня 2017 року МЕР/2017-02, а також розписки від 30 жовтня 2017 року та від 19 грудня 2017 року, не врахувавши, що вказані договори не є предметом даного позову і щодо них позивачем не заявлялося жодних позовних вимог.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанцій повно встановив обставини в справі, ухвалив по суті правильне рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 , але допустив помилку при його мотивуванні, не врахувавши, що єдиною правовою підставою для задоволення даного позову є договір позики №27/04 від 27.04.2017 року і розписка від 27.04.2017 року. Тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
Доводи апеляційної інстанції про те, що у матеріалах справи наявні три різні договори позики та три розписки, а тому суд повинен надати оцінку кожному договору та розписці, колегія суддів  відхиляє, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі                   № 638/2304/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                   № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).
Предметом даної справи є позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів саме за договором позики від 27.04.2017 року та розписки від 27.04.2017 року, що чітко прослідковується з змісту позовної заяви та долучених до неї документів, а саме: копії договору від 27.04.2017 року та розписки від 27.04.2017 року. Інші договори позики та інші розписки позивачем до позовної заяви не долучались. Заява на зміну підстав позову позивачем суду першої інстанції також не подавалася.
А відтак, предметом розгляду у даній справі не є договори позики від 12 червня,  від 22 квітня, від 30 жовтня чи від 12 грудня 2017 року. А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких не заявлено  позовних вимог.
Крім того, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем не надано судового рішення, яке набрало законної сили та яким був би встановлений факт недійсності договору позики  від 27.04.2017 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач вже повертав позивачеві кошти, є безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно спростовували позицію позивача по даній справі та, як наслідок, свідчили б про повернення ним позики за договором від 27.04.2017 року, розпискою від 27.04.2021 року.
В постанові КЦС ВС від 30.01.2019 року (у справі за № 751/1000/16-ц) суд звернув увагу на той факт, що у позикодавця залишився оригінал розписки позичальника, що згідно норм ЦК України свідчить, що зобов`язання є невиконаним.
Як встановлено судом оригінал розписки надано позивачем та знаходиться в матеріалах справи а.с.113-115, 116 том 1.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до п.3.4. договору позики від 27.04.2017 року майновим поручителемза вказаним договром  є ОСОБА_3 , яка є власником квартири АДРЕСА_1 , судом першої інстанції ця особадо участі у справі  не залучалася і її роль не з`ясовувалася,  колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Стаття 554 ЦК України встановлює, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Отже, відповідальність поручителя перед кредитором є солідарною разом з позичальником, як з боржником за основним зобов`язанням. 
Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. 
 У цій справі позивач заявив вимогу лише до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, що цілком відповідає приписам ст.ст. 543, 554 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач розраховував на захист своєї позиції у суді шляхом спростування доводів позивача через визнання недостовірними наданих доказів (ст.79 ЦПК України), а саме - розписок, то саме після висновків експертизи планував надати свої пояснення у справі, суд  також відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 103 ЦПК України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності. Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.
За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.
Відповідно до ст.ст. 7, 8 Закону України «Про судову експертизу», з метою забезпечення єдиного підходу при проведенні судових експертиз і підвищення якості проведення судових експертиз наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 за № 53/5 затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Інструкція) та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Рекомендації).
Відповідно до 3.1. Інструкції експертиза проводиться після подання органом (особою), який (яка) її призначив(ла), матеріалів, оформлених згідно з вимогами процесуального законодавства та цієї Інструкції.
До експертної установи (експерту) надаються: документ про призначення експертизи (залучення експерта), об`єкти, зразки для порівняльного дослідження та, за клопотанням експерта, - матеріали справи (протоколи оглядів з додатками, протоколи вилучення речових доказів тощо) ( п. 3.2. Інструкції).
За змістом п. 3.3. Інструкції, у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються такі дані: місце й дата винесення постанови чи ухвали; посада, звання та прізвище особи, що призначила експертизу (залучила експерта); назва суду; назва справи та її номер; обставини справи, які мають значення для проведення експертизи; підстави для призначення експертизи; прізвище експерта або назва експертної установи, експертам якої доручається проведення експертизи; питання, які виносяться на вирішення експертові; перелік об`єктів, що підлягають дослідженню (у тому числі порівняльних зразків та інших матеріалів, направлених експертові, або посилання на такі переліки, що містяться в матеріалах справи); інші дані, які мають значення для проведення експертизи.
У документі про призначення експертизи (залучення експерта) перераховуються всі об`єкти, які направляються на експертне дослідження, із зазначенням точного найменування, кількості, міри ваги, серії та номера (для грошей НБУ та іноземної валюти), інші відмінні індивідуальні ознаки.
Якщо під час проведення експертизи об`єкт (об`єкти) дослідження може(уть) бути пошкоджений(і) або знищений(і), у документі про призначення експертизи (залучення експерта) повинен міститися дозвіл на його пошкодження або знищення.
Пункт 3.4. Інструкції передбачає, що вилучення об`єктів, що підлягають дослідженню, та відібрання зразків оформлюються протоколом згідно з вимогами процесуального законодавства. У них, крім загальних реквізитів такого роду документів, зазначається, які саме зразки були вилучені або відібрані, їх кількість, умови відбору або вилучення, а також інші обставини, що мають значення для вирішення поставлених питань. Протокол підписується всіма особами, які брали участь у вилученні об`єктів, відібранні зразків.
Об`єкти дослідження надсилаються в експертну установу (експертові) в упаковці, яка забезпечує їх збереження, та засвідчуються особою у передбаченому законодавством порядку. Речові докази і порівняльні зразки упаковуються окремо.
Для відібрання зразків орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), може залучити спеціаліста.
Якщо в матеріалах справи є дані про особливості виявлення, вилучення, зберігання об`єкта дослідження або про інші обставини, що могли вплинути на його властивості та ознаки, про них слід зазначити в документі про призначення експертизи (залучення експерта) та надіслати засвідчені належним чином копії протоколів процесуальних дій в експертну установу (експертові).
Відповідно до п. 3.5. Інструкції, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз. Про проведення експертизи за такими матеріалами вказується в документі про призначення експертизи (залучення експерта) або письмово повідомляється експерт органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта).
Вимоги щодо оформлення та відібрання матеріалу для здійснення почеркознавчої експертизи містяться також у розділі 1 вказаних вище Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень у більш детальному та розгорнутому вигляді.
В ході дослідження матеріалів справи, судовою колегією встановлено, що ухвалою суду від 08 лютого 2022 рокуклопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої експертизи по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів про стягнення грошових коштів - задовольнено.
Призначено почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено наступне запитання: 
Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у договорі позики від 27.04.2017, тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? - Чи виконанно рукописний текст у розписці від 27.04.2017 ОСОБА_1 ?   
 Проведення експертизи доручено експертам Київського науково - дослідного інституту судових експертиз, що знаходиться за адресою: 03068,м. Київ, вул. Смоленська, 6.           
22.11.2023 Київський науковий - дослідний інститут судових експертизнаправив до суду повідрмлення № 22737/23-32 про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи.
Неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи  внаслідок не надання відповідачем необхідних експериментальних і вільних зразків підпису та почерку до 05квітня 2023 року. Фактично в подальшому призвела до значного затягування судового процесу та порушення прав і законних інтересів позивача та зупинення судового процесу більш ніж на 2 роки.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (п. 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (п. 51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).
Крім того, відповідно до практики ЄСПЛ, питання про те, чи є розумним строк розгляду справи, повинен оцінюватись в контексті конкретних обставин справи і з урахуванням критеріїв, встановлених практикою Суду, зокрема, складність справи, дій заявника й учасників справи, а також важливості можливого результату судового процесу для заявника (див. Smann v. Germany, рішення від 16.09.1996, § 48; Kudla v. Poland [GC], no. 30210/96, § 124).
Таке право кореспондується з обов`язком добросовісного використання як сторонами, своїх процесуальних прав та необхідністю утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати наданих процесуальним законом заходів до скорочення періоду судового провадження. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (пункт 35 рішення 07.07.1989 ЄСПЛ у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»).
Відтак, відповідач своїми діями призвів до затягування розгляду справи та порушив розумні строки тривалості судового провадження, що в свою чергу є порушенням права позивача на справедливий та публічний розгляд справи упродовж  розумного строку. 
Тож колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому посилання позивача на порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін та наявності обставин, які викликають сумніви в його об`єктивності, є безпідставними.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обгрунтування мотивів вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, виклавши мотивувальну частину  оскаржуваного судового рішення  в редакції даної постанови.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України);  2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в пунктах 106-108  постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ч.8 ст.141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
12.05.2021 року між  ОСОБА_2 та АО «СОЛ» було укладено договорі № В-132/12-05/21 про надання правничої допомоги.
24.02.2025 року між  ОСОБА_2 та АО «СОЛ» було укладено додаткову угоду №2 до договору № В-132/12-05/21 від 12.05.2021 року про надання правничої допомоги на представлення інтересів клієнта у Київському апеляційному суду під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2024 року. 
Розмір винагороди (гонорару) за надання праворвої допомоги становить 6250 грн (п.1.4).
Факт наданих оплати послуг підтверджується платіжною інструкцією від 24.02.2025 року № 001. 
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі                   № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №  31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§  55).
Враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, враховуючи складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, розумність їхнього розміру, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, у розмірі 6250,00 грн.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття оскаржуваного рішення, то розподіл судових витрат понесених сторонами в суді першої інстанції не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 6, 15, 16, 203, 205, 207, 533, 638, 639, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 89, 133, 137, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 липня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редації цієї постанови. 
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; адреса проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, у розмірі 6250,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року.
 
       Головуючий:                                       Судді: