ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 695/558/19
провадження № 61-15771св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Петрова Є. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - керівник Золотоніської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області,
відповідачі: Золотоніська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2023 року у складі судді Середи Л. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року у складі колегії суддів Фетісової Т. Л., Новікова О. М., Гончар Н. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року керівник Золотоніської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації (далі - Черкаська ОДА) звернувся до суду з позовом до Золотоніської районної державної адміністрації (далі - Золотоніська РДА), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, скасування рішення органу державної влади, державного акта, державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки.
Позов обґрунтовано тим, що на підставі висновку державної експертизи землевпорядної документації Головного управління Держкомзему у Черкаській області від 13 квітня 2010 року № 1807, пунктів 1. 2, 2. 2 розпорядження № 168 ОСОБА_1 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та надано у власність земельну ділянку, площею 1,000 га, у тому числі 0,1445 га сіножатей, 0,1247 га пасовищ та 0,7308 га інших угідь, за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Бубнівсько-Слобідської сільської ради.
У подальшому ОСОБА_1 за рахунок виділеної землі набув у власність дві земельні ділянки, кадастрові номери 7121581500:09:001:0210 (площею 0,8214 га, державний акт про право власності на землю серії ЯЛ 531745, що зареєстрований 12 травня 2010 року за № 011078400032), 7121581500:09:001:0215 (площею 0,1786 га, державний акт про право власності на землю серії ЯЛ 531746, що зареєстрований 12 травня 2010 року за № 011078400031).
Відповідно до договору міни від 07 грудня 2017 року № 2350, що зареєстрований приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Кравченок С. В., право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 7121581500:09:001:0215, набула ОСОБА_2 .
У подальшому земельна ділянка, кадастровий номер 7121581500:09:001:0215, площею 0,1786 га, за заявою ОСОБА_2 об`єднана із земельними ділянками, кадастрові номери 7121581500:09:001:0212, 7121581500:09:001:0214, 7121581500:09:001:0215, з присвоєнням нового кадастрового номера 7121581500:09:001:0570.
Однак, згідно з відомостями з Публічної кадастрової карти України, експлікацією земель, що міститься у вказаному вище проєкті землеустрою, матеріалами кримінального провадження № 12018250150000651, внесеного 22 червня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України, відповідями контролюючих органів, викопіюваннями проєкту формування території і встановлення меж Бубнівсько-Слобідської сільської ради та сільських населених пунктів в її адміністративних межах Золотоніського району Черкаської області, матеріалами роздержавлення і карт до них щодо села Бубнівська Слобідка Золотоніського району земельна ділянка, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210, та земельна ділянка, що мала кадастровий номер 7121581500:09:001:0215, розташовані в районі проток та заток Кременчуцького водосховища (річка Дніпро), тобто в межах прибережної захисної смуги водосховища.
Тому прокурор вважає, що зазначені вище земельні ділянки надані ОСОБА_1 у приватну власність, одна з яких у подальшому відчужена ОСОБА_2 , всупереч вимогам статті 19 Конституції України, статей 3, 6, 7, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статей 6, 30 Закону України «Про землеустрій», статей 22, 23, 58, 59, 60, 84, 122, 186-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 4, 88 Водного кодексу України (далі - ВК України).
Прокурор, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, вважає, що у справах такої категорії належним способом захисту буде усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками водного фонду, а тому, враховуючи, що у Золотоніської РДА відсутні повноваження на передання спірних земельних ділянок, які частково є землями водного фонду, є підстави для визнання незаконними та скасування вказаних вище пунктів розпорядження Золотоніської РДА про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та усунення перешкод державі та територіальній громаді в користуванні спірними земельними ділянками шляхом їх повернення на користь територіальної громади.
Прокурор дотримався вимог статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру».
11 серпня 2021 року прокурор подав заяву про зміну предмета позову (т. 3,                    а. с. 2-8). 
Заяву обґрунтовано тим, що належним способом усунення порушення прав власника земельної ділянки водного фонду є пред`явлення негаторного позову про повернення земельної ділянки водного фонду у власність законного володільця.
У заяві прокурор зазначив, що визнання незаконними та скасування пунктів 1.2 та 2.2 розпорядження № 168 та визнання недійсними виданих ОСОБА_1 державних актів, серії ЯЛ № 531745 та ЯЛ № 531746, на право власності на спірні земельні ділянки не відновить повною мірою порушеного інтересу держави у спірних правовідносинах. Задля ефективного забезпечення поновлення порушеного інтересу держави необхідно усунути перешкоди державі та територіальній громаді у користуванні спірними земельними ділянками та зобов`язати повернути їх на користь територіальної громади відповідно до статті 391 ЦК України.
З урахуванням вказаної заяви про зміну предмета позову прокурор просив:
- усунути перешкоди територіальній громаді в особі Піщанської сільської ради Золотоніського району Черкаської області (далі - Піщанська сільська рада) у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210, площею 1,000 га, в тому числі: 0,1145 га - сіножаті; 0,1247 га - пасовища; 0,7308 га - інші угіддя, шляхом визнання незаконним та скасування пунктів 1.2 та 2.2 розпорядження Золотоніської РДА від 20 квітня 2010 року № 168 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Піщанської сільської ради ОСОБА_1 » (далі - розпорядження № 168);
- усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою в особі Піщанської сільської ради права користування та розпорядження земельною ділянкою, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210, шляхом визнання недійсним виданого ОСОБА_1 державного акта серії ЯЛ № 531745, зареєстрованого 11 травня 2010 року за № 011078400032 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі;
- усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою в особі Піщанської сільської ради права користування та розпорядження земельною ділянкою, площею 0,1786 га, що мала кадастровий номер 7121581500:09:001:0215, яка входить до складу земельної ділянки, кадастровий номер 7121581500:09:001:0570, та становить 3/5 її частини, що належить ОСОБА_2 на підставі договору міни від 07 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок С. В., шляхом скасування державної реєстрації права власності від 23 жовтня 2019 року № 49294111 з одночасним припиненням відповідного речового права ОСОБА_2 на земельну ділянку, що мала кадастровий номер 7121581500:09:001:0215;
- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою в особі Піщанської сільської ради користування та розпорядження земельною ділянкою, що мала кадастровий номер 7121581500:09:001:0215, площею 0,1786 га, та входить до складу земельної ділянки, кадастровий номер 7121581500:09:001:0570, та становить 3/5 її частини, шляхом її повернення на користь територіальної громади в особі Піщанської сільської ради з незаконного володіння ОСОБА_2 .
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області ухвалою від 28 жовтня 2019 року залучив до участі у справі Бубнівсько-Слобідську сільську раду Золотоніського району Черкаської області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області ухвалою від 12 лютого 2021 року за клопотанням прокурора та секретаря Піщанської сільської ради про припинення повноважень Бубнівсько-Слобідської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, в якому заявники просили визначити Піщанську сільську раду третьою особою у справі, замінив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Бубнівсько-Слобідську сільську раду Золотоніського району Черкаської області її правонаступником Піщанською сільською радою.
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області ухвалою від 02 серпня 2021 року замінив позивача Черкаську ОДА на Піщанську сільську раду.
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області рішенням від 31 травня 2023 року позов керівника Золотоніської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Піщанської сільської ради задовольнив частково.
Усунув перешкоди територіальній громаді в особі Піщанської сільської ради у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою площею 1,000 га, в тому числі 0,1145 га сіножатей, 0,1247 га пасовищ,  0,7308 га інших угідь, та визнав незаконним і скасував пункти 1.2 та 2.2 розпорядження № 168.
Усунув територіальній громаді в особі Піщанської сільської ради перешкоди у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою площею 1,000 га, в тому числі 0,1145 га сіножатей, 0,1247 га пасовищ, 0,7308 га інших угідь, та визнав недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт серії ЯЛ 531745, зареєстрований 11 травня 2010 року за № 011078400032 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, щодо земельної ділянки, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210.
Усунув перешкоди територіальній громаді в особі Піщанської сільської ради у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою та зобов`язав ОСОБА_2 повернути на користь територіальної громади в особі Піщанської сільської ради земельну ділянку, розташовану в адміністративних межах Піщанської сільської ради, яка мала кадастровий номер 7121581500:09:001:0215, площею 0,1786 га, та належить ОСОБА_2 на підставі договору міни від 07 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок С. В., і входить до складу земельної ділянки з кадастровим номером 7121581500:09:001:0570 та становить 3/5 її частини.
В іншій частині позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час виділення земельної ділянки у власність громадянину за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно керуватися нормативними розмірами прибережних захисних смуг, установленими статтею 88 ВК України, та орієнтовними розмірами і межами водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок № 486).
Суд зазначив, що надання у приватну власність земельних ділянок, які розташовані у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).
Оцінивши у сукупності та взаємозв`язку докази у справі, суд з посиланням на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 361/1308/19,дійшов висновку, що спірні земельні ділянки розташовані у межах законодавчо визначеної статтею 88 ВК України стометрової прибережної смуги Кременчуцького водосховища (річка Дніпро), які неправомірно були надані у власність фізичних осіб-відповідачів, оскільки землі водного фонду можуть змінювати володільця шляхом передання їх у приватну власність лише у випадках, передбачених статтею 59 ЗК України, тому задовольнив позовну вимогу про скасування пунктів 1.2 та 2.2 розпорядження № 168.
Суд відхилив доводи представника ОСОБА_1 про те, що матеріалами справи не підтверджено, який саме водний об`єкт є прилеглим до спірних земельних ділянок, в який саме період та за якого рівня води спеціаліст вимірював фактичні відстані від урізу води, схема розташування земельних ділянок відносно урізу водойми, яку виконав спеціаліст ОСОБА_3 , не містить методу вимірювання, характеристик прибору вимірювання, значень поворотних точок та інше, оскільки вони зводяться лише до припущень, що ці докази зібрані неналежним способом, жодних конкретних доказів чи фактів на підтвердження зазначених доводів представник відповідача не надав.
Крім того, суд посилався на те, що висновок експерта від 30 грудня 2020 року № 19/24/2-182-СЕ/19 містить повне визначення, в який саме період та за якого рівня води проводилася відповідна експертиза.
Суд не взяв до уваги наданий ОСОБА_1 висновок експерта Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 травня 2019 року № 12802/18-23/1248-1286/19-23, відповідно до якого земельні ділянки, зокрема кадастрові номери 7121581500:09:001:0210, 7121581500:09:001:0215, розташовані поза нормативними розмірами встановленої прибережної захисної смуги внутрішньогосподарського каналу та Кременчуцького водосховища (річка Дніпро), з огляду на його неузгодженість із матеріалами справи.
У частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсним виданого ОСОБА_1 державного акта серії ЯЛ 531745 суд з урахуванням висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15, керувався тим, що власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.
У частині задоволення позовної вимоги про повернення земельної ділянки, яка мала кадастровий номер 7121581500:09:001:0215, на користь територіальної громади в особі Піщанської сільської ради, суд керувався тим, що порушене право територіальної громади як власника земельної ділянки водного фонду має бути захищено у спосіб, визначений статтею 391 ЦК України та частиною другою статті 152 ЗК України, отже, обраний прокурором спосіб захисту порушеного права є ефективним.
З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми суд з посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 359/286/18, дійшов висновку про відповідність заходу втручання держави у право власності фізичних осіб-відповідачів критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених щодо неї позовних вимог (пункти 1, 3 рішення) скасувати та прийняти постанову, якою в їх задоволенні відмовити. 
ОСОБА_2 зазначає, що суд не постановляв ухвали про прийняття до розгляду заяви прокурора про зміну предмета позову, який зазначив про негаторний характер позовних вимог для уникнення спливу строків позовної давності, та одночасно змінив предмет і підстави позову. 
На час постановлення ухвали про заміну позивача з Черкаської ОДА на Піщанську сільську раду остання була третьою особою, отже, одночасно мала два процесуальні статуси, що є недопустимим. 
Прокурор не обґрунтував наявність інтересів держави у зверненні з відповідним позовом, а Піщанська сільська рада мала можливість самостійно вчиняти дії щодо судового захисту прав на спірну земельну ділянку. 
ОСОБА_2 посилається на те, що з 17 червня 2020 року закон визнає можливість існування для земель водного фонду як прибережних захисних смуг, так і обмежень у використанні земельних ділянок інших категорій, тому ОСОБА_2 не має зобов`язань щодо повернення спірної земельної ділянки за вимогами негаторного позову. 
У висновку експерта від 28 травня 2019 року зазначено, що спірні земельні ділянки не перебувають у межах захисної смуги, у висновку експерта від 30 грудня 2020 року, який взяв до уваги суд першої інстанції, зазначено, що неможливо достовірно встановити розташування спірних земельних ділянок відносно меж прибережної захисної смуги.
Прокурор не обґрунтував, який саме об`єкт водного фонду прилягає до земельної ділянки скаржника, в який період та за якого рівня води вимірювалися відстані до урізу води. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , зазначаючи про порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині задоволених щодо ОСОБА_1 позовних вимог (пункти 1, 2 рішення) скасувати та прийняти постанову, якою в їх задоволенні відмовити. 
Доводи, обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_1 аналогічні доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 .
Черкаський апеляційний суд постановою від 04 жовтня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнив частково.
Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2023 року змінив у частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод власнику у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 7121581500:09:001:0210 шляхом визнання недійсним виданого ОСОБА_1 державного акта, серія ЯЛ 531745, вказавши, що перешкоди власнику мають бути усунуті шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 повернути територіальній громаді в особі Піщанської сільської ради земельну ділянку, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними та скасування пунктів 1.2 та 2.2 розпорядження № 168 та зобов`язання ОСОБА_2 повернути на користь територіальної громади в особі Піщанської сільської ради земельну ділянку, яка мала кадастровий номер 7121581500:09:001:0215.
Водночас, змінивши рішення суду в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод власнику у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним виданого ОСОБА_1 державного акта про право власності на землю, апеляційний суд керувався тим, що ефективним способом захисту у разі передання у власність особи земельної ділянки водного фонду є задоволення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов`язання володільця земельної ділянки повернути її законному власнику, для чого визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку водного фонду не є необхідним.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених вимог і ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21), постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 21 грудня 2020 року у справі № 924/1265/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 712/9611/19-ц (провадження № 61-1553св22), від 25 травня 2023 року у справі № 924/883/21, від 06 вересня 2023 року у справі № 161/8273/20 (провадження № 61-17741св21);
- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 60 ЗК України у подібних правовідносинах після викладення абзацу другого частини третьої статті 60 ЗК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» від 17 червня 2020 року № 711-IX (далі - Закон № 711-IX)).
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 мотивував тим, що суд першої інстанції прийняв заяву прокурора про зміну предмета позову, що за змістом є заявою про одночасну зміну підстав та предмета позову. 
Суд першої інстанції протиправно замінив сторону позивача на Піщанську сільську раду, яка вже була залучена до участі у справі як третя особа.
Суди не взяли до уваги, що прокурор не виконав умови щодо обґрунтування підстав представництва інтересів держави в особі Піщанської сільської ради як правонаступника Черкаської ОДА в частині розпорядження землями, розташованими в адміністративних межах сільської ради відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки сільська рада не позбавлена можливості самостійно звернутися з позовом, та пройшов малий проміжок часу з моменту її правонаступництва для вчинення дій для захисту своїх законних інтересів у суді.
У справі відсутні докази того, який саме водний об`єкт є прилеглим до спірних земельних ділянок.
Документом, який може підтверджуватися місцезнаходження водного об`єкта, є паспорт водного об`єкта, водночас у матеріалах справи відсутній паспорт Кременчуцького водосховища.
Суди не взяли до уваги висновок експерта від 28 травня 2019 року № 1280/18-23/1248-1286/19-23, відповідно до якого спірні ділянки не перебувають у межах прибережної захисної смуги, що встановлюється для Кременчуцького водосховища, водночас прилягають до осушувального каналу, ширина для якого становить 3 метри від урізу води.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, в який саме період та за якого рівня води спеціаліст вимірював фактичні відстані від урізу води, а саме мінімально допустимий, меженний чи паводковий. Оскільки правильним для Кременчуцького водосховища та інших водних об`єктів є визначення відстаней від урізу води у меженний період.
Ситуаційна схема розміщення земельних ділянок відносно урізу води, яку долучив прокуроро, не відповідає критеріям допустимості доказу, оскільки спеціаліст не зазначив методу вимірювання, характеристик прибору вимірювання, значень поворотних точок та інше, що визначено Законом України «Про топографо-геодезичну та картографічну діяльність».
Відомості з Публічної кадастрової карти України не можуть підтверджувати чи спростувати висновок про межі водного об`єкта, місцезнаходження урізу води водного об`єкта чи відстань між урізом та конкретною земельно ділянкою.
Суди, задовольнивши позов у оскаржуваній частині, керувались тим, що земельна ділянка, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210, розташована у стометровій смузі шириною у розмірах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища. У стометрову прибережну захисну смугу також повністю або частково входить, зокрема, земельна ділянка, кадастровий номер 7121581500:09:001:0570.
Проте суди не взяли до уваги, що у висновку експерта від 30 грудня 2020 року № 19/24/2-182-СЕ/19 міститься застереження (арк. 26 висновку), що неможливо достовірно встановити розташування спірних земельних ділянок відносно меж прибережної захисної смуги, оскільки відсутня інформація щодо розроблення проєктної документації на відведення прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища в цьому районі, отже, прибережна захисна смуга навколо вказаного водного об`єкта не встановлена.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених вимог і ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17(провадження № 12-161гс19), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17(провадження № 14-201цс21), постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 21 грудня 2020 року у справі № 924/1265/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 712/9611/19-ц (провадження № 61-1553св22), від 25 травня 2023 року у справі № 924/883/21, від 06 вересня 2023 року у справі № 161/8273/20 (провадження № 61-17741св21);
- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 60 ЗК України у подібних правовідносинах після викладення абзацу другого частини третьої статті 60 ЗК України у редакції Закону № 711-IX).
Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивувала тим, що спірні земельні ділянки відчужено на підставі цивільно-правової угоди, а вона є добросовісним набувачем, тому ефективним способом захисту, що має застосувати суд, є саме витребування земельної ділянки відповідно до статті 388 ЦК України.
В іншій частині доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 аналогічні доводам касаційної скарги ОСОБА_1 .
Доводи інших учасників справи
У січні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив прокурора на касаційні скарги ОСОБА_2 і  ОСОБА_1 .
Просить касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
У листопаді 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року.
У листопаді 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року.
Ухвалами Верховного Суду від 30 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У грудні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з пунктом 1.3 розпорядження Золотоніської РДА від 23 лютого 2010 року № 73 «Про надання дозволу на розробку проектів відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства» ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу в адміністративних межах Бубнівсько-Слобідської сільської ради, загальною площею 1,0000 га.
Приватне підприємство (далі - ПП) «Землемір» розробило проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1,0000 га. 
Згідно з висновком попереднього погодження місця розташування земельних ділянок від 29 січня 2009 року № 66/02-3 Управління Держкомзему у Золотоніському районі Черкаської області погоджує ОСОБА_1 місце розташування земельних ділянок та не заперечує проти надання йому дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для заявлених потреб, за умови дотримання ОСОБА_1 вимог статті 61 ЗК України, якою передбачено обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах.
Відповідно до затверджених начальником Міськрайонного управління Держкомзему у м. Золотоноша та Золотоніському районі Черкаської області умов відведення земельної ділянки ОСОБА_1 розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в адміністративних межах Бубнівсько-Слобідської сільської ради здійснюється із дотриманням умов розроблення проєктної документації відповідно до ЗК України та нормативно-правових законодавчих актів.
Згідно з висновком державної експертизи землевпорядної документації від 13 квітня 2010 року № 1807, затвердженим начальником Головного управління Держкомзему у Черкаській області, проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1,0000 га, для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель запасу в адміністративних межах Бубнівсько-Слобідської сільської ради розроблений ПП «Землемір» згідно з розпорядженням Золотоніської РДА від 23 лютого 2010 року № 73, погоджений Міськрайонним управлінням Держкомзему у м. Золотоноша та Золотоніському районі Черкаської області (висновок від 22 березня 2010 року № 964/06-12), Відділом містобудування та архітектури Золотоніської РДА (висновок від 09 березня 2010 року № 23), Державним управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області (висновок від 15 березня 2010 року № 254), Державним закладом «Золотонісьа районна санітарно-епідеміологічна станція» Міністерства охорони здоров`я України (висновок від 22 березня 2010 року № 204-2), Службою охорони культурної спадщини (висновок від 18 березня 2010 року № 316/01-27), Бубнівсько-Слобідською сільською радою (рішення від 03 березня 2010 року № 30-3/V).
Відповідно до висновку державної експертизи землевпорядної документації від 13 квітня 2010 року № 1807 зауваження та пропозиції до землевпорядної документації відсутні, оцінка за результатами державної експертизи є позитивною.
Згідно з висновком Черкаського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства від 31 березня 2010 року № 415/04 проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1,0000 га управління не погоджує, оскільки відповідно до статті 4 ВК України прибережні захисні смуги належать до земель водного фонду і згідно зі статтею 85 ВК України надаються у користування громадянам на умовах оренди для сінокосіння, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей. 
У вказаному висновку зазначено, що земельна ділянка площею 0,8214 га розташована з північної сторони затоки Кременчуцького водосховища, а земельна ділянка площею 0,1786 га - з південної сторони і розміщені в межах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища.
Згідно з листом Черкаського обласного управління водних ресурсів від 20 серпня 2018 року № 1258/02/10-23-18 до Черкаського обласного управління водних ресурсів надходили проєкти землеустрою, в тому числі щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , однак висновки щодо проєкту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельних ділянок, площі 0,8214 та 0,1786 га, були негативними.
Висновок Черкаського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства від 31 березня 2010 року № 415/04 у проєкті землеустрою відсутній.
Згідно з пунктами 1.2, 2.2 розпорядження № 168 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Бубнівсько-Слобідської ради ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,0000 га, у тому числі 0,1445 га сіножатей, 0,1247 га пасовищ та 0,7308 га інших угідь.
На підставі розпорядження № 168 ОСОБА_1 набув у власність земельні ділянки, кадастрові номери 7121581500:09:001:0210 (площею 0,8214 га, державний акт про право власності на землю серії ЯЛ 531745, що зареєстрований 12 травня 2010 року за № 011078400032), 7121581500:09:001:0215 (площею 0,1786 га, державний акт про право власності на землю серії ЯЛ 531746, що зареєстрований 12 травня 2010 року за № 011078400031).
Згідно з протоколом огляду місця події від 23 липня 2018 року, який складений під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018250150000651, земельні ділянки, кадастрові номери 7121581500:09:001:0210, 7121581500:09:001:0215, мають доступ до водного об`єкта.
На виконання постанови прокурора Золотоніської місцевої прокуратури від 20 липня 2018 року до огляду місця події водного об`єкта затоки річки Оріхівки Кременчуцького водосховища залучено спеціаліста ОСОБА_3 , який згідно з кваліфікаційним сертифікатом від 03 січня 2013 року за № 000785, виданим Державним агентством земельних ресурсів України, свідоцтвом від 17 жовтня 2016 року серії АА № 0166, виданим кваліфікаційною комісією Національного університету біоресурсів і природокористування України, є кваліфікованим інженером - землевпорядником у сфері виконання топографо-геодезичних і картографічних робіт, інвентаризації земель, перевірки якості ґрунтових, геоботанічних та інших обстежень земель під час здійснення робіт із землеустрою. 
23 липня 2018 року ОСОБА_3 провів обміри водного об`єкта з встановленням на місцевості відстані від спірних земельних ділянок до урізу води. Згідно з проведеними геодезичними обмірами земельні ділянки частково входять до нормативно визначеної законодавством стометрової зони прибережної захисної смуги.
Згідно з інформацією з Публічної кадастрової карти України спірні земельні ділянки розміщені в межах законодавчо визначеної стометрової зони Кременчуцького водосховища (річка Дніпро).
Відповідно до листа Державного агентства водних ресурсів України від 21 червня 2018 року № 05-1269вих18, отриманого на запит прокурора від 21 червня 2018 року  № 05-1269вих18, земельні ділянки, зокрема кадастрові номери 7121581500:09:001:0210, 7121581500:09:001:0215, розташовані в районі проток та заток Кременчуцького водосховища (річка Дніпро), оскільки площа водозабору річки Дніпра становить 504 тис. кв. км, а сама річка згідно зі статтею 79 ВК України належить до великих річок.
Згідно з інформацією Черкаського регіонального управління водних ресурсів від 17 серпня 2018 року № 534/11 спірні земельні ділянки розташовані вздовж лівого рукава протоки Оріхівки на Кременчуцькому водосховищі, оскільки відповідно до частини другої статті 88 ВК України її прибережна захисна смуга становить сто метрів.
Відповідно до висновку експерта від 30 грудня 2020 року № 19/24/2-182-СЕ/19 (повторна експертиза, проведена на виконання постанови прокурора у кримінальному провадженні № 12018250150000651) досліджуваний водний масив поверхневих вод не належить окремому водному об`єкту, оскільки він не є частиною моря, річки, озера, водосховища, ставка, каналу, водоносного горизонту, а спільність водного режиму, спорідненість берегової лінії, спорідненість водних мас, відсутність водних об`єктів, що могли би бути наповнювачами досліджуваного водного масиву, відсутність гідротехнічних споруд, що би могли перешкоджати такій наповнюваності, відсутність чітких зовнішніх меж між досліджуваним масивом водойми та однієї з проток Кременчуцького водосховища дають змогу визначити досліджений масив поверхневих вод як частину Кременчуцького водосховища.
Згідно з указаним вище висновком експертизи земельна ділянка, зокрема кадастровий номер 7121581500:09:001:0210, розташована у стометровій смузі шириною у розмірах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища. Також у вказану стометрову прибережну захисну смугу повністю або частково входять земельні ділянки, зокрема кадастровий номер 7121581500:09:001:0570.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення суду першої інстанції в незміненій частині та суду апеляційної інстанції в оскаржених частинах відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У статті129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (зокрема, постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (зокрема, постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Піщанської сільської ради
05 липня 2021 року до суду надійшло письмове клопотання представника Черкаської ОДА про заміну позивача Черкаської ОДА на Піщанську сільську раду, оскільки земельні ділянки, які є предметом позову, розташовані в адміністративних межах Піщанської територіальної громади за межами населеного пункту, а з 27 травня 2021 року (з дня набрання чинності Закону України від 28 квітня 2021 року № 1423-ХІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (далі - Закон № 1423-ХІ)) Черкаська ОДА не має права здійснювати розпорядження цими земельними ділянками.
02 серпня 2021 року прокурор у підготовчому засіданні також заявив клопотання щодо заміни позивача Черкаської ОДА на позивача Піщанську сільську раду та підтримав клопотання Черкаської ОДА.
Представник відповідача Золотоніської РДА Чирва С. В. у підготовчому засіданні 02 серпня 2021 року підтримала клопотання Черкаської ОДА та прокурора.
Відповідач ОСОБА_1 та його адвокат Савченко С. В. заперечували щодо задоволення заявленого клопотання, оскільки спірні земельні ділянки перебувають у приватній власності і Піщанська сільська рада не має жодного  стосунку до них.
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області ухвалою від 02 серпня 2021 року замінив позивача Черкаську ОДА на Піщанську сільську раду.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18).
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19). 
Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови від 20 листопада 2018 у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена. Невиконання прокурором вимог щодо надання до суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.
У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання позову до суду, передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).
У позовній заяві, поданій в цій справі, керівник Золотоніської окружної прокуратури зазначив, що посадові особи Черкаської ОДА як органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, незаконно виділили спірні земельні ділянки водного фонду із державної власності у приватну. При цьому Черкаська ОДА не вжила заходів для усунення вказаного порушення закону.
Суди у справі, що переглядається, врахували, що зверненню з позовом передувало відповідне листування, яким 13 вересня 2017 року повідомлено Черкаську ОДА, яка відповідно до вимог статті 122 ЗК України здійснювала розпорядження земельною ділянкою водного фонду, про виявлене порушення (неправомірне отримання відповідачем у власність земельних ділянок водного фонду) та було запропоновано надати пояснення про вжиті заходи реагування щодо його усунення або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку. У відповідь на це Черкаська ОДА у листі від 13 вересня 2018 року № 02/09-02-22/5802/01/01-46 зазначила, що не вживала заходів щодо повернення спірних земельних ділянок (т. 1, а. с. 32, 181, 182).
Вказане свідчить про те, що компетентний орган з 13 вересня 2017 року (т. 1, а. с. 182) був обізнаний з фактом наявності порушення інтересів держави, проте жодних заходів протягом розумного строку після того, як йому стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, не вчинив.
Суд першої інстанції на виконання вимог частин третьої, четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановив наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Черкаської ОДА. 
Зміни під час провадження у справі в адміністративно-територіальному устрої та перехід права розпорядження певними земельними ділянками від держави до територіальної громади не впливають на можливість задоволення позову у разі його обґрунтованості та виконання рішення суду на користь належного суб`єкта (територіальної громади).
Подібний висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18.
З огляду на вказане та враховуючи набрання чинності Законом № 1423-ХІ і зміну розпорядника спірної земельної ділянки водного фонду з Черкаської ОДА на Піщанську сільську раду (з урахуванням набрання чинності вказаним Законом відбулося передання (набуття) компетенції щодо розпорядження відповідними землями водного фонду від Черкаської ОДА Піщанській сільській раді), суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно здійснив заміну Черкаської ОДА на Піщанську сільську раду за відповідними клопотаннями прокурора та Черкаської ОДА на підставі статті 55 ЦПК України (усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив).
За змістом статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 55 ЦПК України виконання прокурором вимог щодо наявності підстав для представництва перевіряється судом на етапі звернення з позовом щодо суб`єкта, інтереси якого представляє прокурор, водночас залучення правонаступника такого суб`єкта у справі не потребує повторної перевірки судом підстав для представництва прокурором.
Верховний Суд також звертає увагу на те, що позов у цій справі було подано у 2019 році, та суд першої інстанції зупиняв провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України до перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/2385/18 щодо підстав представництва прокурором інтересів держави.
Отже, враховуючи дотримання до подання позову в цій справі процедури, передбаченої статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор має право здійснювати представництво інтересів Піщанської сільської ради як правонаступника Черкаської ОДА (в частині розпорядження спірними земельними ділянками водного фонду), що спростовує доводи заявників про недотримання прокурором вимог щодо підстав для представництва інтересів Піщанської сільської ради.
Подібні висновки викладено у постановах  Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 911/1937/21, від 29 листопада 2023 року у справі № 911/2670/19.
Верховний Суд також погодився із залученням правонаступника після набрання чинності Законом № 1423-ХІ у справах за позовами прокурора, поданими в інтересах держави в особі органів державної влади, що уповноважені розпоряджатися земельними ділянками, у постановах від 10 квітня 2024 року у справі № 906/818/19, від 23 серпня 2023 року у справі № 914/84/22, від 21 грудня 2022 року у справі № 911/2169/20, від 23 серпня 2023 року у справі № 748/1127/21 (провадження № 61-3386св22) та залучив правонаступника ухвалою від 24 січня 2023 року у справі № 922/672/21.
Та обставина, що до набуття Піщанською сільською радою компетенції щодо розпорядження відповідними землями водного фонду вона була залучена у цій справі як третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не впливає на факт її правонаступництва прав та обов`язків Черкаської ОДА у вказаних межах та правомірності набуття нею процесуального статусу позивача, в інтересах якого діє прокурор. 
Щодо доводів касаційних скарг по суті спору
Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виділення земельної ділянки ОСОБА_1 ) до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.
Відповідно до положень частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду України належать землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують захисні функції.
Згідно з приписами статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.
Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.
Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (стаття 1 ВК України).
Розміри прибережних захисних смуг визначені статтею 60 ЗК України та статтею 88 ВК України. 
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється (частини другі статей 60 ЗК України, 88 ВК України).
Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
У статті 59 ЗК України визначено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).
Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких органи місцевого самоврядування та органи  виконавчої влади можуть їх передавати у користування громадян.
Згідно з частиною третьою статті 122 ЗК України районні  державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування  у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. 
За змістом частини четвертої статті 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.
Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.
У частині шостій статті 149 ЗК України передбачено, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
У справі, що переглядається, суди, задовольнивши позов, встановили, що земельна ділянка, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210, розташована у стометровій смузі шириною у розмірах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища. Також у вказану стометрову прибережну захисну смугу повністю або частково попадають інші земельні ділянки, зокрема кадастровий номер 7121581500:09:001:0570.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 19 листопада 2014 року у справі                                                     № 6-175цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону. Тому відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц). 
За відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги під час надання земельної ділянки необхідно керуватися нормативними розмірами прибережних захисних смуг, установленими статтею 88 ВК України, та орієнтовними розмирами і межами водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які розташовані у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), на які посилались суди у справі, що переглядається).
Вказана судова практика є стабільною, тобто відповідне правозастосування є передбачуваним як для органів державної влади та місцевого самоврядування, так і для приватних осіб.
Відповідно до висновку експерта у повторній експертизі з питань землеустрою від 30 грудня 2020 року № 19/24/2-182-СЕ/19 (проведена на виконання постанови прокурора у кримінальному провадженні № 12018250150000651) експерт урахував обставини, встановлені у досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні № 12018250150000651, та взяв до уваги, зокрема, обміри, виконані спеціалістом ОСОБА_3 на підставі паспорта Кременчуцького водосховища та оригіналів проєктів землеустрою спірних ділянок, щодо розміщення земельних ділянок відносно урізу води, інформацію з Публічної кадастрової карти України.
Експерт урахував інформацію, надану Державним агентством водних ресурсів України та Черкаським регіональним управлінням водних ресурсів, про те, що земельні ділянки, зокрема кадастрові номери 7121581500:09:001:0210, 7121581500:09:001:0215, розташовані вздовж лівого рукава протоки Оріхівки на Кременчуцькому водосховищі (річка Дніпро) (т. 3, а. с. 112).
Згідно з висновком експерта у вказаній експертизі земельна ділянка, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210, яка розташована на відстані 17,6 м від урізу води масиву поверхневих вод, та земельна ділянка, кадастровий номер 7121581500:09:001:0570 (3/5 частини якої становить земельна ділянка, що мала кадастровий номер 7121581500:09:001:0215), яка розташована на відстані 8,6 м від урізу води масиву поверхневих вод (т. 3, а. с. 134), розміщені у стометровій смузі шириною у розмірах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища (т. 3, а. с. 135, 136).
З огляду на вказане безпідставними є доводи заявників, що у справі відсутні докази того, яким саме водний об`єкт є прилеглим до спірних земельних ділянок.
Суди першої та апеляційної інстанцій з урахуванням наведеного вище, дослідивши докази, зокрема протокол огляду місця події від 23 липня 2018 року, ситуаційну схему розміщення земельних ділянок, виконану сертифікованим інженером - землевпорядником ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 127-129), інформацію з Публічної кадастрової карти України (т. 1, а. с. 104), лист Державного агентства водних ресурсів України від 31 липня 2018 року № 05-24418-вхід (т. 1, а. с. 145), відповідь Черкаського обласного управління водних ресурсів від 20 серпня 2018 року № 1258/02/10-23-18 (т. 1, а. с. 168), висновок Черкаського обласного управління меліорації і водного господарства від 31 березня 2010 року № 417/04 (т. 1, а. с. 167), висновки експерта від 30 грудня 2020 року № 19/24/2-182-СЕ/19 (т. 3, а. с. 105-138), встановили належність спірної земельної ділянки до прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища, передання у власність земель якої законом заборонено.
Верховний Суд також враховує, що Черкаське обласне управління меліорації і водного господарства, на погодження якого направлявся проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка надавалась ОСОБА_1 , надіслало негативний висновоквід 31 березня 2010 року № 417/04 (т. 1, а. с. 167), який не було приєднано до матеріалів проєкту землеустрою, що направлявся на державну експертизу землевпорядної документації до Головного управління Держкомзему у Черкаській області.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що спірна земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі Кременчуцького водосховища та належить до земель водного фонду, а суд касаційної інстанції не переоцінює досліджені судами докази (частина перша статті 400 ЦПК України), неприйнятними є аргументи касаційних скарг про те, що прокурор не довів факту віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційних скарг, що виконана спеціалістомситуаційна схема розміщення земельних ділянок відносно урізу води є недопустимим доказом, оскільки вона виконана сертифікованим інженером - землевпорядником відповідно до вимог Закону України «Про топографо-геодезичну та картографічну діяльність», відомості, що вона містить, узгоджуються з іншими наведеними вище доказами у справі та не спростовані відповідачами, що врахували суди під час вирішення спору.
Посилання заявників на те, що суди взяли до уваги інформацію з Публічної кадастрової карти України, яка не може підтверджувати чи спростувати висновок про межі водного об`єкта, місцезнаходження урізу води водного об`єкта чи відстань між урізом та конкретною земельною ділянкою, є безпідставним, оскільки офіційна інформація з Публічної кадастрової карти України може бути доказом у справі за умови, що на її підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять до предмета доказування, та оцінюється судами у сукупності із іншими  картографічними матеріалами, висновками експертів та іншими належними та допустимими доказами у справі.
Подібні висновки щодо оцінки та врахування інформації з Публічної кадастрової карти викладені у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 707/1921/20, провадження № 61-18130св21, від 20 листопада 2024 року у справі № 420/2512/21.
Доводи касаційних скарг, що суди не взяли до уваги, що у висновку експерта від 30 грудня 2020 року № 19/24/2-182-СЕ/19 міститься застереження, що неможливо достовірно встановити розташування спірних земельних ділянок відносно меж прибережної захисної смуги, оскільки відсутня інформація щодо розроблення проєктної документації на відведення прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища в цьому районі, є вибірковим тлумаченням висновку експерта, оскільки надалі у тексті висновку експерт зазначає, що за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно керуватися нормативними розмірами прибережних захисних смуг, установленими статтею 88 ВК України, та орієнтовними розмірами і межами водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486, а саме стометровою зоною, на яку за результатами проведеного експертного дослідження накладаються спірні земельні ділянки.
Посилання заявників на те, що прокурор не надав доказів на підтвердження того, в який саме період та за якого рівня води спеціаліст вимірював фактичні відстані від урізу води, спростовується матеріалами справи, якими встановлено період (меженний) та рівень води на час здійснення вимірювань експертом (т. 3, а. с. 132, 134).
Довід касаційної скарги про те, матеріали справи не містять паспорта Кременчуцького водосховища, спростовується матеріалами справи, до яких долучено паспорт Кременчуцького водосховища (т. 1, а. с.149-161).
Щодо доводів касаційний скарг, що суди не взяли до уваги висновок експерта Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28 травня 2019 року № 12802/18-23/1248-1286/19-23 (земельно-технічна експертиза у кримінальному провадженні № 12018250150000651, проведена на виконання ухвали слідчого судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24 серпня 2018 року), відповідно до якого земельні ділянки, зокрема кадастрові номери 7121581500:09:001:0210, 7121581500:09:001:0215, розташовані поза нормативними розмірами встановленої прибережної захисної смуги внутрішньогосподарського  каналу та Кременчуцького водосховища (річка Дніпро), то необхідно зазначити таке.
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Згідно із вказаним вище висновком експерта земельні ділянки, кадастрові номери, зокрема, 7121581500:09:001:0210, 7121581500:09:001:0215, розташовані поза нормативними розмірами встановленої прибережної захисної смуги внутрішньогосподарського каналу та Кременчуцького водосховища (річка Дніпро).
Відхиляючи вказаний експертний висновок суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що в наданих для проведення експертизи матеріалах міститься інформація щодо наявності внутрішньогосподарського каналу, який нібито збудовано господарським способом підприємством «Укргідроводгосп» спільно з колгоспом ім. Постишева на землях, що належали колгоспу.
Крім цього, у висновку експерта від 28 травня 2019 року                                          № 12802/18-23/1248-1286/19-23 зазначено, що в додатково наданих матеріалах є підтвердження факту будівництва каналу, а саме довідка Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Воля» від 29 березня 2019 року № 102 про те, що видобутий під час будівництва каналу пісок перебуває на балансі цього товариства.
За змістом висновку експерта від 28 травня 2019 року                                              № 12802/18-23/1248-1286/19-23 розрахунок місцязнаходження, зокрема спірних земельних ділянок, здійснено з урахуванням того, що останні розташовані біля внутрішньогосподарського каналу.
Водночас Верховний Суд погоджується з висновками судів, що ні у вказаному висновку експерта, ні у матеріалах справи, що розглядається, немає доказів місцезнаходження внутрішньогосподарського каналу, на підставі яких експерт дійшов висновку, що спірні земельні ділянки розташовані поряд із цим каналом.
Крім того, підстави для розрахунку експертом місцезнаходження земельних ділянок відносно внутрішньогосподарського каналу спростовуються:
- листом Державного агентства водних ресурсів України від 29 серпня 2018 року № 05/2-113 вих.-18, згідно з яким відсутня інформація, що підтверджує створення штучних водних об`єктів у межах запитуваної ділянки;
- листом архівного сектору Золотоніської РДА від 11 липня 2018 року                               № 83/1/04-02, відповідно до якого у протоколах засідань колгоспу ім. Постишева та протоколах зборів уповноважених членів колгоспу, інших документах колгоспу не розглядалось питання про створення водного каналу поза межами села Бубнівська Слобідка Золотоніського району поблизу річки Оріхівки;
- листом Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 11 липня 2018 року № 19, відповідно до якого інвентаризаційні справи щодо створення водного каналу в селі Бубнівська Слобідка Золотоніського району колгоспом ім. Постишева, підприємством «Укргідроводгоспом» чи іншими установами не зареєстровані;
- листом Управління державного агентства рибного господарства у Черкаській області від 24 липня 2018 року № 1-3-9-/1111-18, відповідно до якого інформація про створення водного каналу поблизу річки Оріхівки в селі Бубнівська Слобідка Золотоніського району відсутня, факти проведення днопоглиблювальних та інших робіт на землях водного фонду в районі села Бубнівська Слобідка не фіксувались.
Верховний Суд зазначає, що заявники не були позбавлені можливості надати інші належні та достовірні докази на спростування вказаних обставин чи подати відповідні клопотання про проведення експертизи у справі, тому з урахуванням стандартів доказування Верховний Суд погоджується з висновками судів щодо відсутності доказів наявності внутрішньогосподарського каналу саме за місцем розташування спірних земельних ділянок та, відповідно, необґрунтованості поданого ОСОБА_1 висновку експерта, який також спростовано за результатами повторної експертизи, проведеної у кримінальному провадження № 12018250150000651.
Доводи касаційних скарг щодо одночасної зміни підстав та предмета позову прокурором є безпідставними з огляду на таке.
Заяву про зміну предмета позову прокурор мотивував тим, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформованими у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, у справах цієї категорії належним способом захисту є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками водного фонду із поверненням їх на користь територіальної громади. Тому позовні вимоги прокурора необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
З урахуванням наведеного зміна способу захисту порушених прав чи інтересів позивача не є одночасною зміною підстав та предмета позову, як помилково вважають заявники.
Щодо посилань заявників у касаційних скаргах на неврахування судами висновків Верховного Суду колегія суддів зазначає таке.
У постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 Верховний Суд аналізував порушення «інтересів держави» порушенням, на думку прокурора, порядку надання дозволу на спеціальне користування надрами та дійшов висновку про відсутність підстав для представництва відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру». 
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17 Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що прокурор у зверненні з позовом до суду не визначив орган (органи), уповноважений здійснювати державою відповідні функції у спірних правовідносинах, що не врахував суд першої інстанції.
Вказані висновки сформульовано за інших фактичних обставин справи, водночас загальні висновки щодо змісту поняття «інтереси держави» не суперечать висновкам судів у справі, що переглядається. 
У постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 924/1265/19, від 06 вересня 2023 року у справі № 161/8273/20 (провадження № 61-17741св21) за позовами про стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати суд касаційної інстанції дійшов висновку, що земельним податковим законодавством України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 924/883/21 за позовом про стягнення 10 880 408,00 грн збитків, завданих незаконною порубкою дерев на території об`єкта природно-заповідного фонду,Верховний Суд зазначив, що без дослідження та без надання оцінки відповідним доказам (акту за наслідками огляду, польовим переліковим відомостям, на які в акті містяться посилання, зауваженням відповідача до акта) неможливо встановити фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення судом справи, а саме - факту вирубки відповідачем дерев.
У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року № 712/9611/19-ц (провадження № 61-1553св22) вирішувалось процесуальне питання про можливість оскарження ухвали про відмову у задоволенні заяви про зміну предмета позову окремо від рішення суду.
Ураховуючи зміст вказаних вище висновків Верховного Суду, на які посилаються заявники як на неоднакове застосування норм права у подібних правовідносинах, ці висновки не є релевантними у справі, що переглядається. 
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційних скарг про наявність підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 60 ЗК України у подібних правовідносинах після викладення абзацу другого частини третьої статті 60 ЗК Україниу редакції Закону № 711-IX), з огляду на те, що абзац другий частини третьої статті 60 ЗК Українистосується правил встановлення прибережних захисних смуг морів, морських заток і лиманів, водночас у справі, що переглядається, прибережна захисна смуга встановлена щодо Кременчуцького водосховища (річка Дніпро), що регулюється не частиною третьою, а частиною другою статті 60 ЗК України.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 про застосування прокурором неналежного способу захисту у частині вимог до неї як добросовісного набувача, то Верховний Суд керується таким.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20.
Вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, які не є замкненими природними водоймами загальною площею до 3,00 га, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, керуючись тим, що на підставі зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Якщо за жодних умов у особи не може виникнути право власності, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду, яка не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3,00 га, не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права приватної власності на таку ділянку з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц , від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21).
Суди у справі, що переглядається, дійшли висновку, що оскільки спірні земельні ділянки належать до земель водного фонду, то ефективним способом захисту прав позивача є пред`явлення негаторного позову, а не віндикаційного. 
Крім того, з огляду на те, що заявлений позов є негаторним, який може бути пред`явлено упродовж усього часу тривання правопорушення, суди обґрунтовано відхилили посилання  ОСОБА_1 про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності. 
У спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству. Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно із законом  (постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).
Повернення територіальній громаді спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що вона належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища.
З огляду на вказане у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_2 земельною ділянкою у межах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховищає легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами, які полягають, зокрема, у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади на цю ділянку та у збереженні прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища.
Верховний Суд зазначає, що на підставі зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ця ділянка розташована на незначній відстані від урізу води та в межах прибережної захисної смугиКременчуцького водосховища, інформація про що є загальновідомою. Отже, ОСОБА_2 могла і повинна була розуміти, що ця ділянка належить до земель водного фонду, і її отримання у власність є неможливим на підставі імперативних вимог законодавства України. За таких обставин неможливо виснувати про те, що втручання у право власності того об`єкта, який ОСОБА_2 за добросовісної поведінки не могла отримати, є для неї надмірним тягарем. Немає жодних підстав вважати, що перед набуттям спірної земельної ділянки у власність існували перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними вимогами законодавства та дійти висновку щодо режиму земельної ділянки.
Отже, спірна земельна ділянка не могла бути передана у власність, оскільки для цього існували законодавчі перешкоди, про які ОСОБА_2 як сторона договору міни знала чи повинна була знати. 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для повернення земельних ділянок та вважає необґрунтованим довід касаційної скарги про те, що  ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, з огляду на що вона не може бути позбавлена права власності на земельну ділянку.
Крім того, Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції, змінивши рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод власнику у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210, шляхом визнання недійсним виданого ОСОБА_1 державного акта, серія ЯЛ 531745, вказав, що перешкоди власнику мають бути усунуті шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 повернути територіальній громаді в особі Піщанської сільської ради земельну ділянку, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що ефективним способом захисту у разі передання у власність особи земельної ділянки водного фонду є задоволення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов`язання володільця земельної ділянки повернути її законному власнику, для чого визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку водного фонду не є необхідним.
За змістом заяви про зміну предмета позову від 11 серпня 2021 року (т. 3, а. с. 2-8) прокурор зазначив, що для ефективного забезпечення поновлення порушеного інтересу держави необхідно усунути перешкоди державі та територіальній громаді у користуванні спірними земельними ділянками, що були надані ОСОБА_1 у власність, та зобов`язати повернути їх на користь територіальної громади.
Як уже зазначала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Право на отримання судового захисту означає, що суб`єкт має право звернутися до суду та матиме право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Можливість реалізувати вказані права повинна бути забезпечена кожній особі без будь-яких занадто формалізованих ускладнень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21).
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18).
З огляду на вказане суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, надав правильну інтерпретацію вимогам прокурора, викладеним у заяві про зміну предмета позову від 11 серпня 2021 року, та урахував, що повернення земельної ділянки, кадастровий номер 7121581500:09:001:0210, є достатнім і ефективним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, відповідає правовій природі відносин учасників спору, для чого не є необхідним визнавати недійсним державний акт про право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЛ № 531745.
Висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) (витребування земельних ділянок лісогосподарського призначення), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15 (провадження № 14-376цс18) (витребування земельних ділянок рекреаційного призначення), від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17(провадження                       № 14-201цс21) (витребування земельних ділянок сільськогосподарського призначення та земель житлової забудови) не застосовні у справі, що переглядається, оскільки стосуються інших категорій земель, відмінних від земель водного фонду.
ОСОБА_2 не зазначила, які саме висновки Верховного Суд, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), і щодо яких норм права не застосовані судами першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, а лише навела цю постанову.
Верховний Суд зазначає, що саме лише перелічення постанов Верховного Суду не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а зміст вказаної постанови не свідчить про застосування судами норм права без урахування висновків, викладених у ній.
У справі, що переглядається, колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень в оскаржуваній частині з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, дійшла висновку, що суди ухвалили судові рішення відповідно до встановлених обставин і на підставі наданих доказів.
Інші доводи касаційних скарг зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявників, суди встановили неправильно. Водночас згідно з вимогами статті 400 ЦПК України переоцінка доказів не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційних скаргах, висновків судів в оскаржуваних частинах не спростовують.
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2023 року у незміненій частині та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                 І. М. Фаловська
 
    Судді                                                                                            В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                    С. О. Карпенко
 
                                                                                                    Є. В. Петров
 
                                                                                                       В. В. Сердюк