ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/5577/24  Номер провадження 22-ц/814/1211/25	Головуючий у 1-й інстанції Пилипчук М. М.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 грудня 2024 року у справі за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Лубенська лікарня інтенсивного лікування» Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, третя особа – директор Комунального підприємства «Лубенська лікарня інтенсивного лікування» Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області Сухопар Лариса Іванівна, про визнання протиправним та скасування наказу про прийняття на роботу, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,
В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Лубенська лікарня інтенсивного лікування» Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області (далі - КП «ЛЛІЛ» ЛМР), третя особа - директор КП «ЛЛІЛ» ЛМР Сухопар Л.І., про визнання протиправним та скасування наказу про прийняття на роботу, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, в якому прохала суд:
1)визнати протиправним та скасувати наказ КП «ЛЛІЛ» ЛМР №339-к від 28 жовтня 2024 року щодо прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду лікаря акушер-гінеколога (ургентний) акушерсько-гінекологічного відділення з 28 жовтня 2024 року;
2)стягнути з КП «ЛЛІЛ» ЛМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення у справі №539/2051/24 від 16 жовтня 2024 року за період з 17 жовтня 2024 року по день ухвалення судового рішення включно з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, допустивши негайне виконання за 1 місяць;
3)стягнути з КП «ЛЛІЛ» ЛМР на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Короткий зміст заяви про забезпечення позову
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала до місцевого суду заяву про забезпечення позову, в якій прохала суд забезпечити поданий нею позов до КП «ЛЛІЛ» ЛМР, третя особа - директор КП «ЛЛІЛ» ЛМР Сухопар Л.І., про визнання протиправним та скасування наказу про прийняття на роботу, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення шляхом зупинення дії наказу керівника КП «ЛЛІЛ» ЛМР №339-к від 28 жовтня 2024 року щодо прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду лікаря акушер-гінеколога (ургентний) акушерсько-гінекологічного відділення з 28 жовтня 2024 року до вирішення позову по суті.
В обґрунтування поданої заяви зазначено, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 жовтня 2024 року у справі № 539/2051/24, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано наказ КП «ЛЛІЛ» ЛМР від 30 квітня 2024 року № 122-к в частині звільнення з роботи 01 травня 2024 року завідуючої жіночою консультацією, лікаря акушер-гінеколога жіночої консультації КП «ЛЛІЛ» ЛМР ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на роботі на рівнозначній посаді лікаря акушер-гінеколога діагностично-консультативного центру КП «ЛЛІЛ» ЛМР; стягнуто з КП «ЛЛІЛ» ЛМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 02 травня 2024 року до 16 жовтня 2024 року з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті в розмірі 122791,20 грн та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря акушер-гінеколога діагностично-консультативного центру КП «ЛЛІЛ» ЛМР.
Позивач 17 жовтня 2024 року звернулася до відповідач із заявою щодо поновлення на роботі та допущення до робочого місця, надала роботодавцю копію рішення суду, проте КП «ЛЛІЛ» ЛМР не виконало вказане рішення суду, до робочого місця працівника не допустило. Крім того, ОСОБА_1 17 жовтня 2024 року звернулася до виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду в частині негайного поновлення на роботі. Після відкриття виконавчого провадження керівник КП «ЛЛІЛ» ЛМР винесла наказ №339-к про прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду лікаря акушер-гінеколога (ургентний) акушерсько-гінекологічного відділення.
Під час перебування судового провадження на розгляді щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді, керівник КП «ЛЛІЛ» ЛМР наказом від 13 серпня 2024 року №248-к вивела 1,0 посади лікаря акушер-гінеколога діагностично-консультативного центру. Дану дію позивач розцінює як намагання уникнути виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Натомість існує наказ від 28 жовтня 2024 року №339-к, який не виконує рішення суду та ставить ОСОБА_1 у незрозуміле положення, оскільки остання, нібито, повинна виходити на роботу згідно з цим наказом, що, по суті, протирічить вимогам судового рішення. Вважаючи вказаний наказ керівника відповідача незаконним, позивач звернулась до суду з позовом щодо його скасування.
Винесенням наказу № 339-к відповідач створив умови, які порушують трудові права позивача, які 16 жовтня 2024 року були поновлені рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, оскільки цей наказ зобов`язує ОСОБА_1 приступити до роботи, тому між нею та відповідачем в черговий раз існує спір щодо захисту її трудових прав. Крім цього, винесенням спірного наказу відповідач намагався закрити виконавче провадження, яке відкрите за заявою позивача про примусове виконання рішення суду.
Позивач вказувала, що дія незаконного наказу призведе до незрозумілості у нарахуванні їй середнього заробітку, який би вона отримувала на посаді лікаря акушер-гінеколога діагностично-консультативного центру КП «ЛЛІЛ» ЛМР у разі своєчасного виконання відповідачем рішення суду від 16 жовтня 2024 року. Зазначила, що задоволення заяви про забезпечення позову не порушує прав відповідача, оскільки ніяким чином не буде перешкоджати його господарській діяльності, а лише стане запобіжником, щоб не погрішити права до закінчення розгляду справи за її позовом про визнання недійсним та скасування наказу №339-к, і, навпаки, дія цього наказу протягом часу розгляду судової справи, може значно утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки у подальшому необхідно вирішувати питання щодо скасування цього наказу.
Короткий зміст судового рішення
Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 грудня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до КП «ЛЛІЛ» ЛМР, третя особа - директор КП «ЛЛІЛ» ЛМР Сухопар Л.І., про визнання протиправним та скасування наказу про прийняття на роботу, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 грудня 2024 року не погодилася ОСОБА_1 та оскаржила її в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу, в якій прохала суд скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу керівника КП «ЛЛІЛ» ЛМР №339-к від 28 жовтня 2024 року щодо прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду лікаря акушер-гінеколога (ургентний) акушерсько-гінекологічного відділення з 28 жовтня 2024 року до вирішення позову по суті.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, оскаржуване судове рішення було ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права та ґрунтується на неправильному розумінні обставин справи, оскільки місцевим судом не було взято до уваги поведінку відповідача, який, приймаючи спірний наказ про прийняття на роботу, фактично не бажає виконувати рішення суду про поновлення позивача на посаді.
Заявник наголошує, що відповідач може в майбутньому винести наказ про її звільнення з роботи за прогул, що призведе до подання в подальшому нових позовів. 
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
Відзив на апеляційну скаргу з дотриманням вимог ЦПК України до Полтавського апеляційного суду не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Учасники справи, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, на розгляд справи до Полтавського апеляційного суду не з`явилися.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині першій статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частини друга, третя статті 150 ЦПК України).
Згідно з частиною десятою статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання (частини шоста-восьма статті 153 ЦПК України).
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.
Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення у разі задоволення позову.
Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і захистити інтереси позивача.
Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, доводи заяви про забезпечення позову та заперечення іншої сторони. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу».
Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20, від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22, від 30 серпня 2023 року у справі № 753/20537/18.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що остання, зокрема прохала суд визнати протиправним та скасувати наказ КП «ЛЛІЛ» ЛМР №339-к від 28 жовтня 2024 року щодо прийняття її на роботу на посаду лікаря акушер-гінеколога (ургентний) акушерсько-гінекологічного відділення з 28 жовтня 2024 року. 
В свою чергу в заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просила забезпечити позов шляхом зупинення дії оскаржуваного наказу керівника КП «ЛЛІЛ» ЛМР №339-к від 28 жовтня 2024 року щодо прийняття її на роботу.
Забезпечення позову про визнання незаконним та скасування наказу керівника КП «ЛЛІЛ» ЛМР №339-к від 28 жовтня 2024 року щодо прийняття ОСОБА_1 на роботу шляхом зупинення дії цього наказу, фактично слугуватиме вирішенням спору без розгляду справи по суті, що є порушенням вимог процесуального права, зокрема статті 150 ЦПК України.
Застосування такого виду забезпечення позову, за змістом якого фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті, суперечитиме меті процесуального інституту забезпечення позову та знівелює принципи цивільного процесуального законодавства, оскільки саме під час ухвалення рішення по суті спору суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи потрібно позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
З урахуванням підстав позову у цій справі позов не може бути забезпечений таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду судом справи по суті.
Відтак, обраний позивачем спосіб забезпечення позову у виді зупинення дії наказу керівника КП «ЛЛІЛ» ЛМР №339-к від 28 жовтня 2024 року щодо прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду лікаря акушер-гінеколога (ургентний) акушерсько-гінекологічного відділення з 28 жовтня 2024 року до вирішення позову по суті є недопустимим згідно з абзацом першим частини десятої статті 150 ЦПК України, оскільки таке забезпечення призведе до фактичного вирішення позову шляхом його задоволення без розгляду справи по суті.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 592/5961/22, від 17 квітня 2024 року у справі № 523/828/23.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що обраний ОСОБА_1 захід забезпечення позову є недопустимим видом забезпечення та не може бути застосований, оскільки прямо суперечать меті процесуального інституту забезпечення позову та нівелює принципи цивільного процесуального законодавства.
Також колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість настання в майбутньому негативних наслідків, без надання відповідного обґрунтування, в тому числі доказів вчинення відповідачем на даний час певних реальних дій, не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що спірний наказ винесено з метою виконання судового рішення, яке набрало законної сили, а тому втручання у його виконання є недопустимим та таким, що суперечить меті інституту забезпечення позову.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 ,а ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 грудня 2024 року – залишити без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2025 року.

Головуючий                                                                        В.П. Пікуль 

Судді                                                                                Т.В. Одринська

О.О. Панченко