ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2025 р. 	Справа № 480/4272/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Русанової В.Б. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 (суддя: С.М. Глазько, м. Суми)  по справі № 480/4272/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області                        
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в Закарпатській області), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області від 15.04.2024 №183850005715 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області призначити з 03 травня 2024 року ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", урахувавши до стажу, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, наступні періоди роботи:
з 02 липня 1990 року по 30 червня 1999 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 01 липня 1999 року по 31 серпня 2000 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 01 вересня 2000 року по 30 вересня 2000 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 01 жовтня 2000 року по 31 жовтня 2001 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 01 листопада 2001 року по 31 травня 2002 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 01 червня 2002 року по 29 листопада 2002 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 30 листопада 2002 року по 17 грудня 2007 року на посаді машиніста холодильних установок 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 18 грудня 2007 року по 01 листопада 2010 року на посаді машиніста холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки 5 розряду до компресорного цеху;
з 01 травня 2011 року по 01 червня 2014 року на посаді машиніста холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки 5 розряду до компресорного цеху;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 усі витрати, понесені ним у зв`язку з розглядом даної справи,  саме 1211,20 грн. сплаченого судового збору та 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
В обґрунтування позовних вимог послався на безпідставність та необґрунтованість рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 15.04.2024 №183850005715 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком № 2, мотивоване необхідністю надання довідки за формою, передбаченої Додатком № 5 до Постанови № 637 від 12.08.1993 року, для зарахування пільгового стажу роботи, як такого, що порушує конституційне право позивача на належне пенсійне забезпечення.
З огляду на те, що в силу пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі по тексту Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, в той час, як за змістом трудової книжки позивача у повному обсязі підтверджуються всі періоди його діяльності, стверджував про наявність підстав для задоволення позову.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду по справі № 480/4272/24 від 26.09.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 15.04.2024 №183850005715 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (площа Народна, 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ 20453063) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах періоди роботи: з 02 липня 1990 року по 30 червня 1999 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 01 липня 1999 року по 31 серпня 2000 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 01 вересня 2000 року по 30 вересня 2000 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 01 жовтня 2000 року по 31 жовтня 2001 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 01 листопада 2001 року по 31 травня 2002 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 01 червня 2002 року по 29 листопада 2002 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 30 листопада 2002 року по 17 грудня 2007 року на посаді машиніста холодильних установок 4 розряду (при роботі з аміаком); з 18 грудня 2007 року по 01 листопада 2010 року на посаді машиніста холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки 5 розряду до компресорного цеху; з 01 травня 2011 року по 01 червня 2014 року на посаді машиніста холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки 5 розряду до компресорного цеху та повторно розглянути заяву від 08.04.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (площа Народна, 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ 20453063) суму судового збору в розмірі 1211,20 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, а також дискреційних повноважень Головного управління, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 по справі № 480/4272/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність підстав для призначення позивачу пільгової пенсії, оскільки в наданих позивачем до пенсійного органу трудовій книжці та довідках відсутні відомості щодо перебування останнього у спірні періоди на посадах, що дають право на пільгову пенсію, зокрема, про характер виконуваної позивачем роботи (з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці). 
Посилаючись на приписи п. 4.2 Порядку № 22-1 та правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04.04.2019 у справі № 204/362/17, стверджує, що суд безпідставно поклав зобов`язання на відповідача, адже за вказаною нормою до повноважень останнього належить лише вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права на призначення пенсії, як територіального органу Пенсійного фонду, до якого особа звернулась із відповідною заявою. Натомість, орган, на який судом в даному випадку має покладатися будь-яке зобов`язання, на думку апелянта, є ГУ ПФУ в Київській області, оскільки позивач проживає на території, що ним обслуговується.
Щодо призначеної судом першої інстанції суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, апелянт висловив свої заперечення, аргументовані не співмірністю такої суми зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти доводів, викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Заперечуючи проти доводів, викладених в апеляційній скарзі переконував, що саме ГУ ПФУ в Закарпатській області є належним відповідачем у даній справі, оскільки згідно з п. 4.2 розділу ІV Порядку № 22-1 саме відповідач є визначеним за принципом екстериторіальності органом, який після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення призначає (перераховує) пенсію та який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Тому саме ГУ ПФУ в Закарпатській області зобов`язано зарахувати спірні періоди до страхового стажу позивача та призначити йому пенсію.
Наполягав на правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 спірних періодів роботи, як таких що повністю підтверджені записами в трудовій книжці та дають право на призначення позивачу пенсії на пільгових мовах за Списком №2. 
Заперечення відповідача, щодо присудженого судом першої інстанції розміру витрат на правничу допомогу вважав необґрунтованими, оскільки саме через протиправну відмову ГУ ПФУ в Закарпатській області позивач змушений був звернутися до суду для захисту своїх прав та, через відсутність в нього необхідних знань в юриспруденції, звернутися за професійною правничою допомогою до адвоката. 
З урахуванням викладеного, просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені ним під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн..
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 08.04.2024 ОСОБА_1 звернувся до відповідного органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
За принципом екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №183850005715 від 15.04.2024, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу на роботах зі шкідливими та важкими умовами праці за Списком № 2
Також у рішенні зазначено, що страховий стаж заявника становить 39 років 0 місяці 24 дні. Пільговий стаж відсутній. Для зарахування пільгового стажу роботи необхідно надати довідку форми додаток №5 відповідно постанови № 637 від 12.08.1993 (а.с.18).
Не погоджуючись рішенням відповідача про відмову у призначенні пільгової пенсії, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваного рішення, оскільки у відповідача були відсутні підстави для неврахування спірних періодів роботи позивача на посадах, передбачених Списком № 2, так як трудова книжка позивача містить всі необхідні записи, які є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, дійшов висновку, що порушені права позивача необхідно захистити шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву позивача від 08.04.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, з урахуванням висновків суду. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV). 
Згідно із частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі по тексту - Закон № 1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
За змістом частини 1 статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці засписком № 2виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що станом на час звернення позивача до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення йому пенсії на пільгових умовах, позивач досяг 55 річного віку.
Положеннями ст. 62 Закону України „Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Аналогічні положення містяться в пункті 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637). 
Так, за змістом пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли у трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій. В довідці має бути вказано: період роботи, що зараховується до спеціального стажу: професія або посада, характер роботи: розділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включаються цій період роботи, первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
З аналізу наведеної норми слідує, що виключно у випадку, коли у трудовій книжці взагалі відсутні відомості про період роботи, що дає право на пільгове призначення пенсії, надаються довідки із зазначенням відповідних відомостей.
Розділом XXXIII "Загальні професії" Списку № 2 виробництв, цехів, професій і посад з важкими умовами праці, роботи в яких надає право на пенсію на пільгових умовах і у пільгових розмірах, затвердженою постановою Ради Міністрів СРСР від 11 березня 1994 року № 10, передбачалася посада «Машиністи холодильних установок, що обслуговують аміачно-холодильні установки».
Розділом XXXIII "Загальні професії" Списку № 2 виробництв, цехів, професій і посад з важкими умовами праці, роботи в яких надає право на пенсію на пільгових умовах і у пільгових розмірах, затвердженою постановою Ради Міністрів СРСР від 16 січня 2003 року № 36, передбачалися посади «машиністи холодильних установок, що обслуговують аміачно - холодильні установки», «машиністи компресорних установок, зайняті під час роботи із шкідливими речовинами не нижче 3 класу небезпеки» (посада позивача - машиніст компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком)).
Розділом XXXIII "Загальні професії" Списку № 2 виробництв, цехів, професій і посад з важкими умовами праці, роботи в яких надає право на пенсію на пільгових умовах і у пільгових розмірах, затвердженою постановою Ради Міністрів СРСР від 24 червня 2016 року №461, передбачалася посада «машиністи холодильних установок, що обслуговують аміачно- холодильні установки» (посада позивача - «машиніст холодильних установок, обслуговуючий аміачно-холодильні установки»).
Як встановлено в суді першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, відповідно до трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 (а.с. 19-25) ОСОБА_1 працював, зокрема:
з 02 липня 1990 року по 30 червня 1999 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 01 липня 1999 року по 31 серпня 2000 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 01 вересня 2000 року по 30 вересня 2000 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 01 жовтня 2000 року по 31 жовтня 2001 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 01 листопада 2001 року по 31 травня 2002 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 01 червня 2002 року по 29 листопада 2002 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 30 листопада 2002 року по 17 грудня 2007 року на посаді машиніста холодильних установок 4 розряду (при роботі з аміаком);
з 18 грудня 2007 року по 01 листопада 2010 року на посаді машиніста холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки 5 розряду до компресорного цеху;
з 01 травня 2011 року по 01 червня 2014 року на посаді машиніста холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки 5 розряду до компресорного цеху.
Виходячи з вищенаведеного, посади машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком) та машиніста холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки 5 розряду до компресорного цеху, які займав позивач у вищезазначені періоди, були передбачені Списком № 2, що свідчить про віднесення таких періодів до пільгового стажу роботи, та враховуючи страховий стаж позивача, який на дату звернення з заявою про призначення пенсії на пільгових умовах становить 39 років та 24 дні, наявність права у ОСОБА_1 на призначення пенсії на пільгових умовах.
При цьому, колегія суддів враховує, що фактично єдиним обґрунтуванням неврахування спірних періодів роботи позивача на посаді зварника слугували твердження про необхідність надання довідки за формою, передбаченою Додатком № 5 до Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637. 
Так, як зазначалось вище пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
Разом з цим, беручи до уваги, що основним документом для підтвердження стажу роботи є саме трудова книжка позивача, записами якої у повному обсязі підтверджуються його зайнятість на роботах, що дають право на пільгове призначення пенсії, відмова пенсійного органу з наведених підстав є необґрунтованою.
Відповідачем не спростовано відомості, зазначені у трудовій книжці ОСОБА_1 , а також не надано доказів того, що позивач не працював або спірні періоди роботи не відповідають дійсності, чи записи у трудовій книжці позивача стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до пільгового стажу роботи, або взагалі відсутні.
Також, як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Згідно з частиною першою статті 101 Закону № 1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Відтак, враховуючи вищенаведене, у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності. Однак, таким правом не скористався.
За встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного України у Закарпатській області від 15.04.2024 №183850005715 та зобов`язання відповідача зарахувати до пільгового стажу позивача періоди його роботи, а саме: з 02 липня 1990 року по 30 червня 1999 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 01 липня 1999 року по 31 серпня 2000 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 01 вересня 2000 року по 30 вересня 2000 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 01 жовтня 2000 року по 31 жовтня 2001 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 01 листопада 2001 року по 31 травня 2002 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 01 червня 2002 року по 29 листопада 2002 року на посаді машиніста компресорного цеху 4 розряду (при роботі з аміаком); з 30 листопада 2002 року по 17 грудня 2007 року на посаді машиніста холодильних установок 4 розряду (при роботі з аміаком); з 18 грудня 2007 року по 01 листопада 2010 року на посаді машиніста холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки 5 розряду до компресорного цеху; з 01 травня 2011 року по 01 червня 2014 року на посаді машиніста холодильних установок, що обслуговує аміачно-холодильні установки 5 розряду до компресорного цеху.
Керуючись принципом верховенства права, гарантованимст. 8 Конституції України та ст. 6 КАС України, суд на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Враховуючи встановлену судом апеляційної інстанції неправомірність рішення відповідача від 15.04.2024 №183850005715 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що  порушені права позивача необхідно захистити шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву позивача від 08.04.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, з урахуванням висновків суду.
Доводи відповідача про те, що суд не може покладати на ГУ ПФУ в Закарпатській області будь-яких зобов`язань, аргументовані тим, що останній уповноважений лише на розгляд заяви про призначення пенсії, колегія суддів оцінює критично, оскільки приписами п. 4.2 розділу ІV Порядку № 22-1 чітко передбачено, що орган визначений за принципом екстериторіальності, який здійснює реєстрацію заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення є органом, який призначає (перераховує) пенсію та  формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. Відтак, саме ГУ ПФУ в Закарпатській області зобов`язано зарахувати спірні періоди до страхового стажу позивача та повторно розглянути заяву про призначення пенсії.
З приводу позовних вимог в частині стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Положеннями частин 3 та 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа № 815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа № 640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа № 280/2635/20).
На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи договір про надання правничої допомоги від 10.05.2024, копію акту приймання передання виконаних послуг від 21.05.2024, детальний опис виконаних послуг від 21.05.2024, довідку від 21.05.2024 про отримані адвокатом кошти у розмірі 10000,00 грн, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 21.05.2024 №1219254 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ПТ№ 3321 (а.с.64-72).
Пунктом 1.1 вказаного договору від 10.05.2024 передбачено, що адвокат здійснює правову допомогу клієнту, а саме: представництво та захист інтересів Клієнта у справі про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду у Закарпатській області від 15.04.2024 № 183850005715, зобов`язання вчинити дії, за що клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар (винагороду) у розмірі та на умовах, визначених договором.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар розмір якого визначається в акті приймання передання виконаних робіт з розрахунку 1500 грн. за одну годину роботи.
Відповідно до акту приймання передання виконаних послуг від 21.05.2024, адвокатом було надано такі послуги: консультація та вивчення документів наданих клієнтом (1 год. х 1500 грн. = 1500,00 грн.); підготовка процесуальних документів по справі та формування пакету документів для подання до суду (5 год. 40 хв. х 1500 грн. = 8500,00 грн.) (а.с. 67).
Загальна сума наданих послуг складає 10000 грн..
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 по справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм ч.ч. 4-6 ст.134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).
При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Так, в апеляційній скарзі відповідач виклав заперечення щодо заявленої до відшкодування позивачем суми судових витрат, в яких вказав, що вартість витрат на правничу, присудженої судом першої інстанції у розмірі 5000 грн. є необґрунтованою, та такою, що не відповідає принципу співрозмірності, з огляду на конкретні обставини даної справи та однотипність позовних вимог.
За правилами оцінки доказів, встановлених ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Зменшуючи розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу з 10000,00 грн. до 5000,00 грн., суд першої інстанції виходив з принципу співмірності та зауважив, що дана адміністративна справа розглядалась у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін за наявними матеріалами справи, відноситься до справ незначної складності.
Надаючи оцінку стягнутій судом першої інстанції сумі судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів, враховує, що справа є не складною, а спірні правовідносини не новими у судовій практиці, що в свою чергу свідчить про те, що складення позовної заяви не вимагало великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувало значних витрат часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу, про що свідчать її зміст та обсяг. При цьому, слід зауважити, що оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надані адвокатом послуги зводились виключно до надання послуги з підготовки позовної заяви.
Колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції були досліджені наявні в матеріалах справи докази на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу та застосовано принцип співмірності щодо заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, з огляду на ступінь складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, прийняття судом першої інстанції рішення про часткове задоволення позову, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення присудженої судом першої інстанції суми витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
З приводу витрат на правничу допомогу у розмірі 4000 грн., понесених позивачем під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, заявлених до стягнення у відзиві на апеляційну скаргу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Так, на підтвердження понесення вказаних витрат представником позивача надано до суду апеляційної інстанції копії ордеру про надання правничої допомоги від 02.12.2024, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ПТ№ 3321, договору про надання правничої допомоги від 02.12.2024, акту приймання передання виконаних послуг від 09.12.2024, детального опису виконаних послуг від 09.12.2024, довідки від 09.12.2024 про отримані адвокатом кошти у розмірі 4000,00 грн.
Згідно з актом приймання передання виконаних послуг представником позивача – адвокатом Спасьоненко О.В. надано ОСОБА_1 наступні послуги: консультація та вивчення документів, наданих клієнтом, в тому числі апеляційної скарги з додатками (1000 грн.), підготовка відзиву на апеляційну скаргу та формування пакету документів для подання в суд апеляційної інстанції (3000 грн).
Так, оцінюючи надані адвокатом позивачу послуги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зауважує, що останні зводяться до складання відзиву на апеляційну скаргу (консультація та вивчення документів, наданих клієнтом, в тому числі апеляційної скарги з додатками є складовою даної послуги), зміст якого в більшій частині дублює зміст рішення суду першої інстанції та лише частково містить доводи на заперечення позиції апелянта, що з урахуванням обсягу такого документу (7 аркушів, не враховуючи перший з викладенням найменування та реквізитів сторін), свідчить про те, що виконана представником позивача робота не потребувала від нього опрацювання великого обсягу інформації та, відповідно, значних витрат часу.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн., як такої, що є співмірною та пропорційною відносно виконаної адвокатом роботи (складання відзиву на апеляційну скаргу, враховуючи його обсяг та зміст) та відповідає висновкам суду апеляційної інстанції, прийнятими за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 по справі № 480/4272/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Т.С. Перцова    В.Б. Русанова