ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/16941/23                                                     Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 грудня 2024 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого:                    Бєлової Л.В.
суддів:                    Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію в розмірі 70 відсотків суми місячної заробітної плати працюючого народного депутата з урахуванням всіх доплат та надбавок до посадового окладу, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснювати нарахування пенсії із суми заробітної плати, що складається з посадового окладу з урахуванням усіх доплат та надбавок працюючого народного депутата на момент призначення пенсії. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити. 
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відмова відповідача переоформити пенсію з одного виду на інший, а саме: із призначеної пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію згідно з частиною 12 статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», положення якої діяли станом на 15.01.2017, порушила його права на правомірне (легітимне) очікування щодо послідовності та цілісності законотворчої діяльності Верховної ради України.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував Рішення Конституційного Суду України від 23.12.2022 № 3-р/2022, яким державним службовцям відновлена можливість на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 1993 року, та яким витлумачено поняття юридичної визначеності й виправданого (легітимного очікування). На переконання апелянта, зазначений у Рішенні Конституційного Суду України від 23.12.2022 № 3-р/2022 підхід щодо права на призначення пенсії державним службовцям аналогічно застосовується до призначення пенсії на підставі ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України».
Крім того, апелянт стверджує, що визнаний Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020 неконституційним п. 5 розділу ІІІ Закону № 213-VІІІ (яким скасована пенсія для народного депутата) не може застосовуватися при вирішенні цього позову, оскільки згідно із статтею 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від     30 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 обраний народним депутатом України 1-го скликання, з січня 2017 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м.Києві та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
07.04.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення його пенсії     відповідно до вимог частини 12 статті 20 Закону України "Про статус народного депутата України" (в редакції станом на 01.01.2017).
За результатами розгляду вказаної заяви позивача, відповідач листом від 04.05.2023 №14507-13301/М-02/8-2600/23 повідомив позивача про те, що відповідно до пункту 12 статті 20 "Про статус народного депутата України" (в редакції чинній з 11.10.2017) пенсійне забезпечення народних депутатів здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Позивач, вважаючи, що положення пункту 12 статті 20 Закону України "Про статус народного депутата України" (в редакції чинній з 11.10.2017) на нього не застосовуються, з тих підстав, що пенсія йому призначена (у січні 2017 року) до зміненої редакції Закону, звернувся до адміністративного суду з цією позовною заявою.
Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив та зазначив, що на момент коли, як вважає позивач, у нього виникло право на призначення пенсії (січень 2017 року) положення Закону України "Про статус народного депутата України" щодо пенсійного забезпечення народного депутата були скасовані пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VII, а з набранням чинності (11.10.2017) Закону України від 03.10.2017 №2148-VІІІ пенсія народним депутатам призначається на підставі Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", тому у відповідача не було правових підстав для призначення (перепризначення) пенсії позивачу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Нормативно-правовим актом, який визначає статус (права, обов`язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, встановлює правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень, є Закон України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року № 2790-XII (далі - Закон України №2790-ХІІ).
Відповідно до абзацу першого частини дванадцятої статті 20 зазначеного Закону № 2790-XII (у редакції Закону № 1166-VII від 27.03.2014) після досягнення чоловіками 62 років і жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також у разі визнання інвалідом I або II групи народному депутату призначається пенсія в розмірі 70 відсотків суми місячної заробітної плати працюючого народного депутата з урахуванням всіх доплат та надбавок до посадового окладу, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Нарахування пенсії здійснюється із суми заробітної плати, що складається з посадового окладу з урахуванням усіх доплат та надбавок працюючого народного депутата на момент призначення пенсії.
01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" № 76-VIII від 28.12.2014, згідно пунктом 28 якого визначено, що 1) у частині дванадцятій статті 20 Закону України "Про статус народного депутата України", в абзаці першому цифри "70" замінити цифрами "60".
Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (Цей Закон набирав чинності з 1 квітня 2015 року,), у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", «Про прокуратуру", «Про судоустрій і статус суддів", «Про статус народного депутата України", «Про Кабінет Міністрів України", «Про судову експертизу", «Про Національний банк України", «Про службу в органах місцевого самоврядування", «Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. 
Вказані положення втратили чинність з 18 червня 2020 року - дня прийняття Конституційним Судом України рішення №5-р(ІІ)/2020.
У пункті 2 резолютивної частини цього рішення зазначено, що визнаний неконституційним пункт 5 розділу ІІІ Закону №213-VIII втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення.
Тобто, у період з 1 квітня 2015 року по 18 червня 2020 року були скасовані норми Закону України «Про статус народного депутата України» щодо пенсійного забезпечення народного депутата.
У вказаний період, 11 жовтня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII (далі - Закон України №2148-VIII), пунктом 14 якого абзац перший частини 12 статті 20 Закону України №2790-ХІІ викладено у новій редакції.
Згідно з такими змінами з 11 жовтня 2017 року пенсійне забезпечення народних депутатів здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Такий порядок пенсійного забезпечення народних депутатів зберігається і на момент розгляду цієї справи.
Колегія суддів зауважує, що передбачена Законом України «Про статус народного депутата України» пенсія передбачає спеціальний порядок її обрахунку - у відсотковому значенні від заробітної плати. Тобто, така пенсія по своїй суті є «спецпенсією».
Пенсія ж по Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розраховується за спеціальною формулою, за основу в якій відсоткове значення заробітної плати не береться.
Отже, пенсія відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пенсія відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України» є різними видами пенсії.
Вирішуючи питання застосування вказаних вище норм права у часі, колегія суддів зазначає, що правовідносини щодо призначення пенсій регулюються нормами права, чинними на момент звернення із заявою про призначення пенсії.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що незважаючи на те, що з 18.06.2020 пункт 5 розділу ІІІ Закону №213-VIII втратив чинність, народні депутати не отримали право на отримання «спецпенсії» у розмірі 60% суми місячної заробітної плати працюючого народного депутата, яка передбачена у абзаці першому частини 12 статті 20 Закону України №2790-ХІІ, оскільки з 11.10.2017 пенсійне забезпечення народних депутатів здійснюється відповідно до Закону України від 03.10.2017 №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій».
Як зазначалось, позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у місті Києві з січня 2017 та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Цей вид пенсії позивачу призначено після скасування у 2015 році норм Закону №2790-XII щодо пенсійного забезпечення народних депутатів.
Отже, оскільки на момент коли, як вважає позивач, у нього виникло право на призначення пенсії (січень 2017 року) положення Закону України "Про статус народного депутата України" щодо пенсійного забезпечення народного депутата були скасовані пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 № 213-VII, а з набранням чинності (11.10.2017) Закону України від 03.10.2017 №2148-VІІІ пенсія народним депутатам призначалась на підставі Закону України від 09.07.2003 №1058-IV, тому у відповідача не було правових підстав для здійснення призначення (перепризначення) пенсії позивачу на підставі абзацу першого частини 12 статті 20 Закону України №2790-ХІІ.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що у цьому випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог, з огляду на те, що у законодавстві, що регулює питання призначення пенсії вказаної категорії осіб, відбулись зміни, тобто по новому врегульовано відносини у цій сфері.
За схожих обставин справи аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.12.2023 у справі № 640/8366/20.
Колегія суддів, у контексті доводів апелянта про порушення його правомірного очікування на розумну та передбачувану стабільність приписів актів права, враховує рішення Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 року у справі за заявою «Великода проти України», яким звернуто увагу на те, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Щодо доводів апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин Рішення Конституційного Суду України від 23.12.2022 № 3-р/2022, яким державним службовцям відновлена можливість на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 1993 року, то колегія суддів вважає, що висновки Конституційного Суду України у цьому Рішенні не можуть застосовуватись до правовідносин, які виникли у цій справі - щодо поширення на позивача абзацу першого частини 12 статті 20 Закону України №2790-ХІІ у редакції станом на січень 2017 року, оскільки такі висновки сформульовані за іншого правового регулювання, а саме: щодо Закону «Про державну службу».
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст.        243,        315,        316,        322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                          В.О. Аліменко,

          А.Ю. Кучма