ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року	Львів	Справа № 140/5722/24 пров. № А/857/22851/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                        Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Ксензюком А.Я. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                     в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому додаткової винагороди відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, Уряд) №168 від 28.02.2022 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” (далі - Постанова №168) за період з 23.01.2023 по 30.05.2023 у зв`язку з отриманою травмою пов`язаною із захистом Батьківщини та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому спірну додаткову винагороду (з урахування раніше виплачених сум).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.08.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що військово-лікарська комісія пов`язала його травму із захистом Батьківщини. Апелянт вважає, що наявні всі правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому за отримане поранення/травму, яка пов`язана із захистом Батьківщини грошового забезпечення збільшеного до 100000 тисяч гривень за періоди з 23.01.2023 по 30.05.2023.
Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №149 від 15.06.2022, солдат ОСОБА_1 , гранатометник 1 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону вибув у відрядження в район виконання бойових завдань на території України в оперативно-тактичне угрупування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, з 16.06.2022 до особливого розпорядження.
Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №295 від 11.11.2022, позивач, який перебував в районі виконання бойових завдань на території України, в оперативно-тактичному угрупованні “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” і зазнав поранення, з 11.11.2022 вибув на лікування в комунальне некомерційне підприємство “Куп`янська міська лікарня”, смт. Ківшарівка Харківської області.
Довідкою №218/5/408А від 17.11.2022, виданою в/ч НОМЕР_1 підтверджено, що ОСОБА_1 одержав акубаротравму під час захисту Батьківщини, у бойовій обстановці, під час виконання бойових завдань з відсічі і стримування збройної агресії рф проти України, в районі населеного пункту Орлянське Куп`янського району Харківської області.
Як видно з наказу в/ч НОМЕР_1 №315 від 29.11.2022, позивач 27.11.2022 повернувся з лікування, з КЕШ “Куп`янська міська лікарня”, смт. Ківшарівка Харківської області, в район виконання бойових завдань на території України, в оперативно-тактичне угрупування “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ”.
За вказаний період ОСОБА_1 було повністю виплачено грошове забезпечення за час лікування у з КНП “Куп`янська міська лікарня”, що підтверджується карткою особового рахунку військовослужбовця за 2022 рік.
Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №14 від 14.01.2023, солдат ОСОБА_1 з 13.01.2023 вибув на лікування у госпіталь в/ч НОМЕР_3 АДРЕСА_1 .
Як видно з матеріалів справи, за час лікування позивачу видано довідку ВЛК №72 від 28.01.2023, відповідно до якої позивач отримав захворювання пов`язане з проходженням військової служби.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №30 від 30.01.2023 ОСОБА_1 прибув з госпіталю в/ч НОМЕР_3 АДРЕСА_1 , в пункт постійної дислокації військової частини 30.01.2023. З наказу вбачається, що з 31.01.2023 позивач вибув у відпустку для лікування у зв`язку з хворобою на 30 діб з 31.01.2023 по 01.03.2023.
Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №71 від 10.03.2023, позивач з в/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) 11.03.2023 вибув на лікування в госпіталь в/ч НОМЕР_3 АДРЕСА_1 .
З наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №85 від 23.03.2023 слідує, що ОСОБА_1 з госпіталю в/ч НОМЕР_3 АДРЕСА_1 , переведений на лікування у лікарню, комунальне некомерційне підприємство “Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька” Волинської обласної ради.
Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №158 від 31.05.2023, позивач 31.05.2023 прибув до пункту постійної дислокації, АДРЕСА_2 , з лікарні, комунальне некомерційне підприємство “Волинська обласна психіатрична лікарня” с. Липини.
Згідно виписки з історії хвороби ОСОБА_1 від 30.05.2023, виданої комунальним некомерційним підприємством “Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька”, позивачу встановлено діагноз – розлад адаптації у вигляді астено-невротичної реакції F 43.2.
Крім того, вищезгаданим лікувальним закладом позивачу видано довідку ВЛК №246 від 25.05.2023, в якій зазначено про те, що позивач дійсно отримав захворювання пов`язане з проходженням військової служби.
На звернення ОСОБА_1 з вимогою про виплату недоотриманої суми грошового забезпечення відповідач відповіді не надав.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять даних про те, що позивач з моменту його поранення, яке мало місце 11.11.2022, виконував інші бойові завдання, де б міг отримати нові поранення. Суд врахував довідки ВЛК №246 від 25.05.2023 та №72 від 28.01.2023, з яких слідує, що за результатами медичного огляду ОСОБА_1 , ВЛК прийшла до висновку, що захворювання позивача пов`язані саме з проходженням військової служби. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позивач не набув права на виплату винагороди у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням його перебування на стаціонарному лікуванні у спірний період.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-ХІІ), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, № 757/2022 від 07.11.2022 продовжено строк дії воєнного стану.
На виконання вищевказаних Указів Президента України, КМУ 28.02.2022 була прийнята Постанова №168, пунктом 1 якої встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 зазначеної постанови передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування і застосовується з 24.02.2022.
01.04.2022 постановою КМУ №400 від 28.02.2022 “Про внесення змін до Постанови №168” були внесені зміни до вказаної вище постанови, згідно з якими до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Відповідно до пункту 2 цієї постанови, вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022.
Отже, виходячи зі змісту наведених постанов Уряду додаткова винагорода у розмірі 100000,00 грн на місяць виплачується, зокрема, військовослужбовцям, які отримали поранення (контузію, травму, каліцтво), пов`язані із захистом Батьківщини, у період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), та за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення (за висновком ВЛК).
Відповідно до ч.10 ст.2 Закону №2232-ХІІ, та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за №1109/15800, було затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення №402).
Відповідно до пункту 1.1 глави 1 розділу І Положення №402, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Пунктом 2.1 глави 2 розділу І Положення №402 закріплено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
Порядок проведення медичного огляду військовослужбовців урегульований нормами глави 6 розділу ІІ Положення №402.
Відповідно до п. 6.5 зазначеної глави для вирішення питання про потребу у відпустці за станом здоров`я або звільненні від виконання службових обов`язків (у тому числі і повторно) військовослужбовець може направлятися на медичний огляд начальником відділення або профільним головним (провідним) фахівцем військового лікувального закладу, у якому він знаходиться на стаціонарному або амбулаторному лікуванні, про що робиться запис в історії хвороби (медичній книжці), який завіряється підписом відповідної посадової особи.
Пунктом 6.11 передбачено, що постанова ВЛК про потребу військовослужбовця у відпустці за станом здоров`я приймається після закінчення стаціонарного лікування в разі, коли для повного відновлення функції і працездатності необхідний термін не менше 30 календарних днів. Постанова про потребу у відпустці за станом здоров`я оформлюється довідкою ВЛК, яка підлягає контролю штатною ВЛК (без затвердження).
Положеннями пункту 6.14 закріплено, що загальний термін безперервного перебування військовослужбовців на лікуванні у військових (цивільних) лікувальних закладах, включаючи і відпустку за станом здоров`я, у мирний час не повинен перевищувати 4 місяці, а для хворих на туберкульоз 12 місяців.
Відповідно до п. 6.35 Положення №402, у воєнний час лікування військовослужбовців має бути закінчене у військовому лікувальному закладі (солдатів, матросів, сержантів і старшин у батальйонах (командах) видужуючих). У виняткових випадках військовослужбовцям може бути надана відпустка за станом здоров`я на 30 календарних днів. За постановою ВЛК відпустка за станом здоров`я може бути продовжена на такий самий строк, а за відповідних медичних показань повторно продовжена ще на 30 календарних днів. Постанова ВЛК про продовження відпустки за станом здоров`я записується в книгу протоколів засідань ВЛК та в довідку ВЛК, на підставі якої була надана перша відпустка за станом здоров`я, і підписується головою, членами комісії (не менше двох), секретарем комісії та скріплюється гербовою печаткою. Якщо після продовження відпустки за станом здоров`я військовослужбовець не може приступити до виконання службових обов`язків, то він оглядається ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби.
Системний аналіз приведених вище норм дає підстави дійти висновку, що підставою для виплати підвищеної додаткової винагороди є час перебування військовослужбовця, який отримав поранення під час проходження служби, на стаціонарному лікуванні у вітчизняному чи закордонному закладі охорони здоров`я, а також постанова ВЛК у вигляді довідки про потребу у відпустці за станом здоров`я, яка видається тільки у випадку, якщо військовослужбовець після закінчення лікування у лікарському закладі потребує часу для відновлення та не може приступити до виконання службових обов`язків.
Разом з тим, відповідно до пункту 1.2 даного Положення, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Пунктом 21.1 Положення №402 передбачено, що у разі коли під час медичного огляду військовослужбовців встановлено діагноз, ВЛК встановлює причинний зв`язок захворювання, травми, контузії, каліцтва, поранення.
Відповідно до п.21.5 Положення №402, постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються, в тому числі, в таких формулюваннях : “Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини” - якщо воно виникло під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, безпосередньої участі в антитерористичній операції (операції об`єднаних сил), забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України; “Захворювання (поранення, контузія, каліцтво, травма), ТАК, пов`язане з проходженням військової служби” - якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, крім захворювань (поранень, контузій, каліцтв, травм), які виникли (одержані) в періоди служби, передбачені підпунктами “а”, “ґ” цього пункту, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період служби досягло такого розвитку, який призводить до непридатності (у тому числі тимчасової) до військової служби, служби з військової спеціальності.
Як видно з матеріалів справи, позивач проходив військову службу на особливий період та безпосередньо брав участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії.
Згідно карток особового рахунку позивача за 2022-2023 роки, йому нараховано та виплачено додаткову винагороду у збільшеному розмірі в сумі 100000 гривень за період з жовтня 2022 року по 13.01.2023.
Спірним питанням в межах розгляду даної справи є наявність у позивача права на нарахування та виплату додаткової винагороди відповідно до Постанови №168 за період його лікування та перебування у відпустці з 23.01.2023 по 30.05.2023.
Як видно з матеріалів справи, у період з 13.01.2023 по 30.01.2023 позивач перебував на лікуванні у госпіталі, військова частини НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №14 від 14.01.2023 та довідкою ВЛК №72 від 28.01.2023.
З тексту вказаної довідки видно, що ОСОБА_1 23.01.2023 проведено операцію остеотомії таранної та човникоподібної кісток з видаленням остеофітів після закритого неконсолідованого перелому човникоподібної кістки правої ступні (25.06.2022) з тимчасовим порушенням функції правої нижньої кінцівки. Зазначено, що захворювання пов`язане із проходженням військової служби.
У період з 13.03.2023 по 30.05.2023 позивач проходив стаціонарне лікування у КП “Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька” Волинської обласної ради, що підтверджується копією виписки №1443, із розділу “скарги”, з якої видно, що ОСОБА_1 поступив на лікування зі скаргами, а саме : постійно тріщить голова, дзвін у лівому вусі, безсоння, часті пробудження під час сну, тривога. У розділі “лікування” даної виписки вказано амітриптилін, карбамазепін. В розділі “консультації” зазначено, що ступінь важкості травми – легка.
25.05.2023 КП “Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька” видано довідку ВЛК №246, з якої вбачається, що захворювання пов`язане з проходженням військової служби.
Тобто, із довідок ВЛК №246 від 25.05.2023 та №72 від 28.01.2023 слідує, що за результатами медичного огляду ОСОБА_1 ВЛК прийшла до висновку, що захворювання позивача пов`язані з проходженням військової служби.
При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що матеріали справи не містять даних про те, що позивач з моменту його поранення, (11.11.2022), виконував інші бойові завдання, де б міг отримати нові поранення.
Колегія суддів зазначає, що матеріалами справи не підтверджується, що позивач перебував у відпустці для лікування після тяжкого поранення, і що така відпустка рекомендована за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не набув права на виплату винагороди у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування позивача на стаціонарному лікуванні у спірний період.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.          
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                     п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року по справі №140/5722/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук