КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №369/19731/24                                                                            Головуючий у І інстанції - Скрипник О.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/4986/2025                                  Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
22 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року, постановлену за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, 
 
установив:
 
 У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви.
Просив суд, застосувати заходи забезпечення позову якими : 
Накласти арешт на грошові кошти дитини (у розміри 320055, 79 грн.) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які сплачені до приватного виконавця Микитин Оксани Степанівни в рамках ВП НОМЕР_1 і знаходяться на її рахунках, яке проводилось в рамках справи №523/6790/19, до вирішення спору в цій справі по суті. 
Заборонити приватному виконавцю Горелик Євгену Борисовичу, як особі, яка призначена для здійснення заходів, щодо припинення діяльності приватного виконавця Микитин Оксани Степанівни, перераховувати кошти дитини аліменти (у розміри 320055, 79 грн.) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до державного бюджету України до вирішення спору по суті. 
Заборонити Міністерству юстиції України, як юридичній особі, якій після припинення повноважень тимчасового виконавця Горелик Є.Б., перераховувати кошти дитини аліменти (у розміри 320055, 79 грн.) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до державного бюджету України до вирішення спору по суті. 
Заборонити приватному виконавцю Микитин Оксана Степанівна, як особі, яка оскаржує своє припинення діяльності в судах, перераховувати кошти дитини аліменти (у розміри 320055, 79 грн) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до державного бюджету України до вирішення спору по суті.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року заяву про забезпечення позову повернуто ОСОБА_1 .
Роз`яснено заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, які стали підставою для повернення заяви.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що відповідно до п. 12, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» - судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. 
Відтак, за подання вказаної заяви про забезпечення позову у цивільній справі, щодо захисту прав малолітніх дитини (осіб), судовий збір не справляється (не сплачується). 
Наголошує, що він це і є малолітня дитини інтереси якої захищає батько, проте суд першої інстанціє це проігнорував та відмовся розглядати заяву про забезпечення позову.
Просив суд, скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року та застосувати заходи забезпечення позову.
На вказану апеляційну скаргу Міністерство юстиції України подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.
В свою чергу, позивачем не доведено обставини, які б вказували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року залишити без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про повернення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заява про забезпечення позову не відповідає вимогам п. 5 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, оскільки не містить квитанції про сплату судового збору.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до п.12 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Згідно з п.7 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються громадяни, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду, щодо захисту прав та інтересів інших осіб.
Матеріалами справи з`ясовано, що ОСОБА_1 , діючи як законний представник, звернувся до суду в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ч.1 ст. 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.
Отже, очевидно, що заявник, який звернувся до суду в інтересах своєї малолітньої дитини, має гарантовані законом пільги, щодо сплати судового збору, на які суд першої інстанції уваги не звернув, хоча про них було зазначено у заяві про забезпечення позову.
Захист прав та інтересів дитини є одним із найважливіших завдань держави, адже ставлення до дітей, їхніх прав і свобод, повага до їхньої людської гідності як найточніше відображають рівень гуманності й цивілізованості суспільства. Діти є особливо уразливою групою з огляду на їх вік, психічний і фізичний розвиток, потребують спеціального постійного догляду і захисту. Необхідність захисту прав дитини виникає у будь-якому випадку, коли відбувається порушення її прав незалежно від того, чи усвідомлює це сам потерпілий (дитина). Під захистом прав дитини розуміється відновлення порушеного права, створення умов, які компенсують втрату прав, усунення перешкод на шляху здійснення права та інтересів.
Через відсутність у дітей (малолітніх і неповнолітніх осіб) цивільної процесуальної дієздатності вони не мають змоги самостійно захистити свої порушені права в суді, тому цей обов`язок покладається на відповідні державні органи та батьків (опікунів, піклувальників) дитини. Відтак, чи не найважливішу роль у можливості здійснення захисту прав дітей відіграє наявність в особи, яка представлятиме їхні інтереси, можливості отримання безперешкодного доступу до правосуддя.
При цьому заявником була виконана вимога процесуального законодавства, щодо зазначення необхідності вжиття заходів забезпечення позову і, на переконання колегії суддів, вона додаткових обґрунтувань не потребує.
Разом з тим, законом не передбачено таку підставу для повернення заяви про забезпечення позову як неналежне обґрунтування необхідності забезпечення, оскільки надання оцінки достатності доводів має відбувати при розгляді заяви по суті, результатом чого є виключно відмова чи задоволення заявленого ОСОБА_1 в інтересах своєї малолітньої дитини процесуального питання.
Таким чином, хибним є висновок суду першої інстанції про те, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 ЦПК України.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».
У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.
Враховуючи вищевикладене, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року не може вважатися законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню.
Разом з тим, вжиття заходів забезпечення позову не можливе на стадії оскарження ухвали про повернення такої заяви заявнику. 
Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу. 
Ухвала суду першої інстанції про повернення заяви про забезпечення позову заявнику перешкоджає подальшому провадженню у справі, щодо розгляду такої заяви. 
Відповідно, при оскарженні цієї ухвали в апеляційному порядку та у разі її скасування апеляційний суд повинен направити справу для продовження розгляду заяви про забезпечення позову до суду першої інстанції відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції заяву про забезпечення позову по суті не розглядав, а повернув її заявнику, тому ухвалення судового рішення по суті апеляційним судом за наслідком розгляду такої заяви виходить за межі повноважень цього суду. 
Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №757/395/19-ц.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба