ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2025 року	Львів	Справа № 380/1820/24 пров. № А/857/25231/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року у справі за позовом Львівського обласного центру зайнятості до Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії , 

суддя у І інстанції                                                            Коморний О.І., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Львів,
дата складення повного тексту рішення                               09 вересня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року Львівський обласний центр зайнятості (далі – ЛОЦЗ) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (далі – ГУ ДКС) щодо повернення ЛОЦЗ наказу Господарського суду Львівської області від 25.10.2022 про примусове стягнення у справі № 914/473/22, поданого на виконання заявою від 12.04.2023 №10-1278/23, без виконання;
зобов`язати ГУ ДКС прийняти до виконання наказ Господарського суду Львівської області від 25.10.2022 № 914/473/22 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – ГУ ПФУ) на користь ЛОЦЗ кошти в сумі 14603,11 грн та 2481,00 грн судового збору.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 у справі №380/11820/24 позов задоволено повністю.
При цьому суду першої виходив із того, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, має здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права. Тому у межах спірних правовідносин поведінка відповідача є неправомірною
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ДКС, яке просило таке скасувати та відмовити у задоволенні позову ЛОЦЗ у повному обсязі. 
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що вимоги позивача щодо зобов`язання ГУ ДКС виконати наказ Господарського суду Львівської області від 25.10.2022 про примусове стягнення у справі № 914/473/22 суперечить приписам Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі- Закон №4901-VI) та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі – Порядок №845), оскільки ЛОЦЗ є державною установою.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ЛОЦЗ підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Звертає увагу апеляційного суду на те, що у спірних правовідносинах орган ГУ ДКС є встановленим приписами Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VIII) та Порядку №845 суб`єктом, що здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.
Органи Державної виконавчої служби України не вправі проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами у справах, де боржниками є державні органи, оскільки такі повноваження належать до виключної компетенції органів Казначейства.
ГУ ПФУ у своєму відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДКС звертає увагу апеляційного суду на те, що ГУ ПФУ, як територіальний орган виконавчої влади, підпадає під визначення “державний орган” у розумінні Закону №1404-VIII та Закону №4901-VI, а тому примусове стягнення грошових коштів можливе лише через органи Державної казначейської служби України і органам Державної виконавчої служби України відповідні виконавчі документи не підвідомчі.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду Львівської області від 28.04.2022 у справі №914/473/22, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.10.2022, було задоволено позов ЛОЦЗ та стягнуто з ГУ ПФУ на його користь кошти в сумі 14603,11 грн, 2481,00 грн судового збору.
25.10.2022 Господарський суд Львівської області видав наказ про примусове виконання вказаного судового рішення, у якому стягувачем вказано ЛОЦЗ, а боржником – ГУ ПФУ. 
11.01.2023 ЛОЦЗ звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) із заявою №10-147/23 від 11.01.2023 про примусове виконання рішення суду, а саме наказу Господарського суду Львівської області від 25.10.2022 у справі №914/473/22.
02.02.2023 Львівський обласний центр зайнятості отримав повідомлення № 635-В-3 від 20.01.2023 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повернутий наказ від 25.10.2022 у справі №914/473/22 без виконання у зв`язку з тим, що умови і порядок виконання рішень суддів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, визначає Закон №1404-VIII. Керуючись пунктом 9 частини 4 статті 4 Закону №1404-VIII повертається виконавчий документ без прийняття до виконання.
08.02.2023 ЛОЦЗ повторно звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою №10-466/23 від 08.02.2023 про примусове виконання рішення суду, а саме наказу Господарського суду Львівської області від 25.10.2022 у справі №914/473/22.
09.02.2023 ЛОЦЗ до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надіслано скаргу № 10-481/23 від 09.02.2023 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
31.03.2023 ЛОЦЗ отримав повідомлення № 5974 від 27.02.2023 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повернутий наказ від 25.10.2022 у справі №914/473/22 без виконання з наведених вище підстав.
29.11.2023 ЛОЦЗ звернувся до ГУ ДКС із заявою № 10-3926/23 від 29.11.2023 про виконання рішення суду у справі №914/473/22 (наказ Господарського суду Львівської області від 25.10.2022 у справі №914/473/22).
11.01.2024 на адресу ЛОЦЗ надійшов лист ГУ ДКС від 05.01.2024 №04-08-06/291 про повернення виконавчого документа на підставі підпункту 3 пункту 9 Порядку №845 без виконання, оскільки в боржника відсутні відкриті рахунки, з яких можливо здійснити безспірне списання коштів, а норми Закону №4901-VI не поширюються на боржника, а отже кошти не можуть бути списані.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно із статтею 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
За приписами статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусовому виконанню у відповідності до вимог частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Згідно із частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.
Приписами частин 1-3 статті 6 Закону №1404-VIII встановлено, що у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами.
Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами.
Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання (частина 4 статті 6 Закону №1404-VIII).
Положеннями статті 15 Закону №1404-VIII встановлено, що сторонами виконавчого провадження згідно з положеннями є стягувач і боржник.
Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.
Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Частиною 2 статті 2 Закон №4901-VI передбачено, що дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.
Відповідно до статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.
Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за організаційно правовою формою ЛОЦЗ є державною організацією, тоді як відповідно до наведеної норми особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду не включають державні організації до кола стягувачів, за яким держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна.
Суд апеляційної інстанції за наслідками системного аналізу наведених правових норм дійшов висновку про те, дія Закону № 4901-VI не поширюється на спірні правовідносини, що відповідає правовій позиції, що викладена  у постанові Верховного Судому від 25.11.2019 у справі № 200/4120/19-а.
Згідно з приписами пунктом 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетними установами є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.
Частиною 1 статті 25 Бюджетного кодексу України також унормовано, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Підпункт 1 пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України передбачає, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.
З урахуванням наведеного суд вапеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що державні (приватні) виконавці не мають законних підстав проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами у справах, де боржниками є державні органи, оскільки такі повноваження належать виключно органам Казначейства.
При цьому механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначає Порядок №845.
У пункті 2 Порядку №845 вказані визначення основних понять, що вживають в ньому.
Безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.
Виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України  Про виконавче провадження.
Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Крім того, відповідно до пункту 4 Порядку № 845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів.
Відповідно до пункту 32 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунків боржника або бюджетної установи, що здійснює централізоване обслуговування боржника, здійснюється органом Казначейства з моменту відкриття відповідних асигнувань (надходження коштів на рахунок) на підставі розрахункового документа, оформленого відповідно до вимог законодавства.
За приписами пункту 38 Порядку №845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
Таким чином, на переконання апеляційного суду, безпосередні дії зі списання коштів державного бюджету виконує саме Казначейство.
Відтак, суд першої інстанції дійшов  вірного висновку, що у спірних правовідносинах орган Казначейства є встановленою Законом № 1404-VIIІ та Порядком №845 особою, що здійснює, серед іншого, безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.
Згідно із приписами підпункту 3 пункту 9 Порядку № 845 орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Відповідач не заперечує, що боржник ГУ ПФУ є органом державної влади та не надав доказів відсутності відкритих рахунків боржника в ГУ ДКС.
Відповідно до пунктів 1, 7 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 за № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Пенсійний фонд України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.
ГУ ПФУ є територіальним органом Пенсійного фонду України, а отже боржник є державним органом.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №910/13057/16: «…Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено такого винятку щодо поширення його дії на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, боржником за яким є державний орган, як відсутність відкритих в органі казначейства відповідних рахунків боржника. Не передбачено такого винятку й іншим чинним законодавством України.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції правильно вказав, що відповідач безпідставно застосував підпункт 3 пункту 9 Порядку № 845, повертаючи наказ Господарського суду Львівської області від 25.10.2022 № 914/473/22 без виконання, оскільки підпункт 3 пункту 9 вказаного Порядку не надає органу Казначейства можливості повернути виконавчий документ стягувачу з підстав відсутності відкритих рахунків в органі Казначейства у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
При цьому апеляційний суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 910/12226/16, від 03.07.2018 р. у справі № 910/13057/16, згідно з якими Законом № 4901-VI не передбачено такого винятку щодо поширення його дії на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, боржником за яким є державний орган, як відсутність відкритих в органі Казначейства відповідних рахунків боржника.
Тож, оскільки підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві, передбачені пунктом 9 Порядку № 845, відсутні, то у відповідача наявний безальтернативний обов`язок вказане рішення господарського суду виконати.
Водночас відповідно до підпункту 2 пункту 4, підпунктів 2 і 7 пункту 5 Порядку № 845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку, і під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право звертатися у передбачених законом випадках до органу, який видав виконавчий документ, щодо роз`яснення рішення про стягнення коштів, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання такого рішення, а також відстрочку та/або розстрочку його виконання, вживати інших заходів до виконання виконавчих документів.
Тобто, навіть відсутність нормативної регламентації порядку виконання судового рішення за фактичних обставин, що склалися між учасниками цього спору, зумовлює необхідність встановлення та вжиття заходів, необхідних для виконання судового рішення саме компетентним органом, адже ефективна і законодавчо, і практично організація системи виконання рішень є позитивним обов`язком держави.
Тому відповідач мав вживати усіх заходів щодо виконання рішення господарського суду, встановлених Порядком № 845, тоді як у матеріалах справи докази, які б вказували на вчинення відповідачем комплексу дій, передбачених Порядком № 845, спрямованих на його виконання, відсутні. 
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, 
 
ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року у справі №380/11820/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк