ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3877/25 Справа № 210/7394/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2025 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 210/7394/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М.,Зубакової В.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Крвиий Ріг»
розглянувши  у спрощеному позовному провадженні,  у порядку  ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Крвиий Ріг» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2025 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, 
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Крвиий Ріг» про стягнення недоплаченої грошової компенсації за відпустку при звільненні та середньої заробітної плати за час затримки грошової компенсації за відпустку.
Позовна заява мотивована тим, що з 20 червня 2017 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, з 26 грудня 2017 року проходив військову службу. 
30 вересня 2024 року позивач звільнено з підприємства відповідача за власним бажанням та надано довідку про нараховані суми при звільненні. 
Відповідно до вказаної довідки позивачу розраховано компенсацію за відпустку тривалістю 160 днів в сумі 23 475,22 грн яка в подальшому була збільшена до 59 491,11 грн та виплачена на картковий рахунок позивача. 
Позивач посилаючись на вимоги закону та отримані відомості з виписки Пенсійного фонду України вважає, що відповідачем не вірно проведено розрахунок компенсації невикористаною відпустки, а саме для розрахунку взято не вірний щомісячний посадовий оклад.
На підставі наведенного вище просив суд стягнути з відповідача на його користь недоплачену грошову компенсацію за відпустку при звільненні у сумі 34 748,39 грн. та середню заробітну плату за час затримки грошової компенсації за відпустку за кожен день 589 грн. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2025 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» недоплачену грошову компенсацію за відпустку при звільненні у сумі 9 433,53 грн, середню заробітну плату за час затримки грошової компенсації за відпустку у розмірі 10 000 грн. 
Стягнути з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави судовий збір за звернення до суду з вказаним позовом, у розмірі 1 211,20 грн. 
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині розіру стягнутого розміру середньої заробітної плати за час затримки грошової компенсації за відпустку та стягнути з відповідача середню заробітну плату за час затримки грошової компенсації за відпустку у розмірі, розрахованому в апеляційний скарзі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що треба враховувати правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, про необхідність диференційованого підходу до періода, за який стягується середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні залежно від дії редакції ст.117 КЗпП України на відповідний період. Зокрема, Верховний Суд у справі № 560/9586/22 вказав, що з 19 липня 2022 року ст.117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився. Відповідно до ст.117 КЗпП України, у чинній її редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, який суд першої інстанції взяв до уваги при вирішенні цієї справи, викладено щодо приписів ст.117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ. 
Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час ст.117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Водночас з 19 липня 2022 року ст.117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ. Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі слід обрахувати після прийняття цього Закону. Таким чином період з 30.09.2024 до 27.01.2025 регулюється вже нині чинною редакцією ст.117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня Документ сформований в системі «Електронний суд» 29.01.2025 6 2019 року у справі № 761/9584/15, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
За період з 01 жовтня 2023 року по 27 січня 2025 року, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні складає 119 * 386,43 = 45 985,17 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що виплата не була затримана з вини відповідача, а відбулася через технічні причини (закриття рахунку позивача). Усі розрахункові суми були виплачені після отримання нових банківських реквізитів позивача.
Зазначає, що суд першої інстанції неправильно витлумачив порядок обчислення компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (Постанова КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року), розрахунок здійснюється виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи. Позивачем неправильно визначений середньоденний заробіток, оскільки він використав неправильний оклад у розмірі 11 740 грн, тоді як правильний розмір складав 11 270 грн. Відповідач здійснив коректний розрахунок, який відповідає законодавству.
Відзиви на апеляційні скарги не подано. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 20 червня 2017 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, з 26 грудня 2017 року проходив військову службу. 
30 вересня 2024 року позивач звільнено з підприємства відповідача за власним бажанням та надано довідку про нараховані суми при звільненні. 
Згідно табуляграми від 30 вересня 2023 року 11:50:32 год. ОСОБА_1 нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 29 561,21 грн.
Відповідно до пояснень представника відповідача наданих у відзиві, підприємством було помилково нарахований розмір компенсації за невикористану відпустку, через зазначення у внутрішній системі документообігу підприємства окладу позивача у розмірі 5 600 грн, замість вірного розмірі 11 270 грн.
У подальшому цього ж дня, 30 вересня 2024 року о 15:22:50 відповідно до табуляграми підприємством було проведено перерахунок компенсації невикористаної відпустки позивачу у розмірі 59 491,11 грн.
Згідно з наявними матеріалами справи, розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 складає: 11 786, 40 грн (в травні 2022 року) + 11 786,40 грн (в червні 2022 року) / 61 (кількість днів в травні та червні) 386, 43 грн.
За період з 01 жовтня 2023 року по 27 січня 2025 року, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні складає 88*386,43 = 34 005,84 грн.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення недоплаченої грошової компенсації за відпустку при звільненні та середньої заробітної плати за час затримки грошової компенсації за відпустку, позивач посилався на те, що відповідачем не вірно проведено розрахунок компенсації невикористаною відпустки, а саме для розрахунку взято не вірний щомісячний посадовий оклад.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для часткового задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.
Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ст. 1 Закону Україи «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Згідно ст. 2  Закону Україи «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону Україи «Про відпустки» право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону Україи «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 (далі по тексту - Порядок).
Згідно абз. 1, 4 ч. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
При цьому, за змістом абз. 2 ч. 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Відповідно п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).
Відтак, зважаючи на те, що позивач пропрацювала на товаристві більше 12 місяців, обрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється на підставі абз. 1, 4 ч. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати.
Відповідно до наданих відомостей позивачем з особистого кабінету на вебпорталі електронних послуг в Пенсійному фонді України, за останні 12 місяців які передували звільненню, а саме за липень 2022 року – 12 441,20 грн, за серпень 2022 року -12 441,20 грн, за вересень 2022 року – 11 786,40 грн, за жовтень 2022 року – 17 868,25 грн, за період з листопада 2022 року по червень 2023 року заробітна плата нарахована позову ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» становить 11 786,40 грн. щомісячно, за липень 2023 року – 7 857,60 грн, що разом становить 156 685,85 грн / 366 днів = 428,10 грн. 
Відповідно до табуляграми та відомостей зазначених позивачем у позовній заяві, кількість днів не використаної відпустки становить 161 день.
Розмір компенсації за відпустку при звільненні становить 428,10 грн * 161 = 68 924,65 грн.
Відповідачем було сплачено на рахунок позивача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 59 491,11 грн, що позивачем не заперечується, а тому розмір компенсації за невикористану відпустку, який підлягає стягненню з відповідача становить 9 433,53 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висноком суду першої інстанції та вважає доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем неправильно визначений середньоденний заробіток, оскільки він використав неправильний оклад у розмірі 11 740 грн, тоді як правильний розмір складав 11 270 грн тому відповідач здійснив коректний розрахунок, який відповідає законодавству, такими, що не заслуговують на увагу.
Щодо часткового задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку, за час затримки виплати компенсації за щорічну основну оплачувану відпустку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, за правилами ст. 117 КЗпП України, середньомісячна заробітна плата стягується не більше як за шість місяців, зокрема і у ситуації, коли виплачена сума оскаржується.
Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 757/37241/20-ц.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Враховуючи, що відповідач провів невчасно остаточний розрахунок з позивачем, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що обґрунтованим є період затримки розрахунку із позивачем з 01 жовтня 2023 року по дату винесення рішення, а саме 27 січня 2025 року.
Обчислення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, провадиться судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).
Згідно з п. 2 наведеного Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з п. 8 розд. IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).
Так, згідно з наявними матеріалами справи, розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 складає: 11 786, 40 ( в травні 2022 року) + 11 786,40 (в червні 2022 року) / 61 (кількість днів в травні та червні) 386, 43 грн.
За період з 01 жовтня 2023 року по 27 січня 2025 року, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні складає 88 днів*386,43 грн = 34 005,84 грн.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції загальним розміром середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та погоджується з висновком суду першої інстанції про те що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачу суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з ним, суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 117 КЗпП України він повинен компенсувати позивачу розмір середнього заробітку за час затримки виплати належних йому сум.
Разом з тим, суд першої інстанції вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, врахував можливість зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, у редакції чинній до 19 липня 2022 року, що неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого ст. 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Вказані висновки неодноразово були підтримані Верховним Судом, зокрема і у постановах від 09 березня 2023 року у справі № 520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі № 560/13719/21, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22.
При цьому, у постанові від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22 Верховний Суд зауважив, що фактично зміст ч. 1 ст. 117 КЗпП України із набранням чинності Закону України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми ч. 1 ст. 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні – фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22, від 26 червня 2024 року у справі № 520/9192/22, від 29 серпня 2024 року справа № 200/3662/23.
Отже Верховний Суд у вказаних справах дійшов до висновку, що варто застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні в за період починаючи з 19 липня 2022 року.
Як було вже встановлено судом, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні складає 34 005,84 грн.
Таким чином, з огляду на встановлені обставини, враховуючи співмірність розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні та заявленої позивачем до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, періоду затримання (період до звернення позивача до суду після звільнення), введення в Україні дії воєнного стану, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 грн.
Доводи, викладені в апеляційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Крвиий Ріг» залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 18 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: