П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
23 січня  2025 року                                                                                             м. Київ
         
 Справа № 371/59/24
 Провадження: № 22-ц/824/4526/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Тараненка Мирослава Олександровича в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року, постановлену під головуванням судді Геліч Т. В.,
за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Юлії Власової, стягувач ОСОБА_1 , про визнання рішення державного виконавця незаконним та зобов`язання вчинити певні дії,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
 
у с т а н о в и в:
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Власової Ю. П., яка обґрунтована тим, що в провадженні державного виконавця Миронівського ВДВС в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Власової Ю. П. знаходиться виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання рішення Миронівського районного суду Київської області від 27.02.2024 року щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  у розмірі від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11.01.2024 року та до досягнення дитиною повноліття. Зазначив, що 13.09.2024 року засобами поштового зв`язку він отримав довідку-розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 15.08.2024 року № 31664, відповідно до якої, заборгованість заявника складала 149 450 грн. Проте, вважає, що державним виконавцем при визначенні суми заборгованості було враховано до сум заробітку за січень-березень 2024 року, з яких обраховується розмір аліментів, суми поворотної фінансової допомоги, яка була надана боржником іншій особі, СФГ Мальовному В. В. Стверджує, що зазначені суми поворотної фінансової допомоги не є доходом боржника, не можуть враховуватись при визначенні суми аліментів відповідно до приписів цивільного та податкового законодавства. Крім того,  вказує, що він являється фізичною особою-підприємцем з 04.04.2016 року та платником податків 3 групи, а, отже, розмір його доходу підлягає обрахуванню виходячи із середньої заробітної плати по регіону. Крім того, зазначає, що він займається сільськогосподарською діяльністю, та 14.08.2024 року виявив, що його рахунки заблоковано. Оскільки господарська діяльність була паралізованою, для розблокування рахунків він сплатив заборгованість по аліментам, зазначену в оскаржуваній довідці-розрахунку, копію якої одержав 15.08.2024 року бухгалтер СФГ Мальованого В. В.  Так, 17.09.2024 року ОСОБА_5 звернувся до Миронівського ВДВС в Обухівському районі зі скаргою на дії державного виконавця та проведення перерахунку заборгованості. Однак, 02.10.2024 року одержав відповідь №38363 про те, що довідка підлягає оскарженню у строки, передбачені чинним законодавством.За таких обставин, вважає довідку - розрахунок від 15.08.2024 року № 31664, складену державним виконавцем Власовою Ю. П. щодо заборгованості зі сплати аліментів, незаконною та просить її скасувати, врахувати вже примусово стягнуті грошові кошти з    ОСОБА_2 у розмірі 113 238 грн 92 коп. Одночасно просив суд поновити строк на звернення до суду зі скаргою.   
Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця Миронівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Власової Ю. П. щодо обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) у виконавчому провадженні НОМЕР_3, оформленої довідкою від 15.08.2024 № 31664, задоволено частково.
Визнано незаконною та скасовано довідку-розрахунок від 15.08.2024 № 31664, складену державним виконавцем Миронівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Власовою Юлією щодо заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) у розмірі 149 450 грн. у виконавчому провадженні НОМЕР_3.
Зобов`язано державного виконавця Миронівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Власову Юлію повторно провести обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_4 з урахуванням висновків суду.
У задоволенні інших вимог скарги відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Тараненко М. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та постановити нову, якою в задоволенні скарги відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно поновив строк на звернення ОСОБА_5 до суду зі скаргою, та не звернув увагу не те, що ОСОБА_5 не заперечував у скарзі ту обставину, що довідку про нарахування заборгованості він отримав лише 13.09.2024 року, в той час, як звернувся до суду зі скаргою 4.10.2024 року.
Крім того, вказував, що фізична особа-підприємець, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, була включена до переліку осіб, зазначених у ч. 2 ст. 195 СК України лише в редакції Закону України від 17.05.2017 № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності через місяць з дня його опублікування, тобто з 08.07.2017. Застосування ч. 2 ст. 195 СК України без застосування частини 1 ст. 195 СК України буде суперечити спрямованості змін до СК України та Закону № 1404-VІІІ, які і вносилися задля захисту прав дитини, а не задля захисту прав фізичної особи - підприємця, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування. Отже, за наявності інших видів доходів, зокрема від передачі в оренду земельних ділянок, державний виконавець повинен здійснювати розрахунок заборгованості за аліментами із застосуванням положень ч. 1 ст. 195 СК України, тобто, виходячи з фактичного заробітку (доходу), а не виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (частина 2 статті 195 СК України).
Ухвалами Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Варєнікова В. Ю. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважала їх необґрунтованими, зазначила про те, що порушення строку на подання скарги не порушує справедливої рівноваги сторін процесу, і не порушує прав дитини, для благополуччя якої скаржник сплачує аліменти. Вказує, що ОСОБА_2 зазначав у тексті скарги і, скаржниця цьому не заперечувала в апеляційній скарзі, що як тільки банківські рахунки ОСОБА_2 були заблоковані в серпні 2024 року, він, не знаючи дійсної причини цієї дії, сплатив непомірно велику суму аліментів на дитину, хоча весь цей час не припиняв дбати про дитину як її батько, на скільки це було йому дозволено після розлучення. Відтак, сума, яку вимагав сплатити державний виконавець була сплачена до отримання ОСОБА_2 довідки-розрахунку. Зважаючи на викладені обставини, вважає, що не має підстав стверджувати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до порушення прав особи, а саме скаржниці.
Від старшого державного виконавця Власової Ю. П. до суду надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без її участі.
В судовому засіданні адвокат Тараненко М. О. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, з викладених у ній підстав.
 Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, ураховуючи заяву державного виконавця Власової Ю. П. про розгляд справи без її участі, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника стягувача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на примусовому виконанні в провадженні старшого державного виконавця Миронівського ВДВС в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Власової Ю. П. знаходиться виконавче провадження ВП НОМЕР_3 з виконання рішення Миронівського районного суду Київської області від 27.02.2024 року зі стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 11.01.2024 року та до досягнення дитиною повноліття.
13.09.2024 року ОСОБА_2 отримано довідку-розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 15.08.2024 року № 31664. 
Відповідно до вищевказаного розрахунку, заборгованість ОСОБА_6 зі сплати аліментів станом на 14.08.2024 року складала 149 450 грн.
Сума заробітку боржника за 2024 рік визначена наступним чином: за січень - 234 508,73 грн; лютий - 234 508,73 грн; березень 234 508,73 грн; квітень - 14 415,00 грн; травень-серпень 14 490 грн.
10.09.2024 року державним виконавцем зроблено запит до Державної податкової служби щодо доходів боржника за І квартал 2024 року та отримано відповідь щодо сум та джерел доходів боржника ОСОБА_2 .
Із відповіді убачається, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 отримує доходи від податкового агента та є самозайнятою особою. Проте, відповідь не містить інформації щодо деталізації коштів, які перераховані ОСОБА_2 .
Обгрунтовуючи звернення до суду зі скаргою, ОСОБА_6 зазначав, що державним виконавцем при визначенні суми заборгованості було враховано до сум заробітку (доходів) за січень-березень 2024 року, з яких обраховується розмір аліментів, суми поворотної фінансової допомоги, яка була надана боржником іншій особі, СФГ Мальованому В. В.
Так, ОСОБА_2 , передав грошові кошти в якості поворотної фінансової допомоги СФГ Мальованого В.В., а СФГ Мальованого В.В. повертало їх йому готівкою і безготівково на рахунок ОСОБА_2 протягом строку дії договору та додаткової угоди до нього, зокрема:
16.01.2024 року 100 000 грн за договором №15/12-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.12.2022 року;
19.01.2024 року 100 000 грн  за договором №15/08-23 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.08.2023 року;
29.03.2024 року 10 900 грн за договором №23/06-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 23.06.2022 року;
30.04.2024 року 10 800 грн  за договором №23/06-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 23.06.2022 року;
31.07.2024 року 5 400 грн за договором №15/12-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.12.2022 року;
28.06.2024 року 8 700 грн  за договором №15/12-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.12.2022 року;
28.06.2024 року 100 000 грн  за договором №15/08-23 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.08.2023 року;
31.05.2024 року 8 600 грн  за договором №15/12-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.12.2022 року;
28.06.2024 року 100 000 грн. за договором №15/08-23 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.08.2023 року.
Задовольняючи скаргу частково, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не було встановлено, чи є вищезазначені суми доходом, який підлягав урахуванню під час визначення розміру аліментів, крім того, виконавцем не було враховано  тих обставин, що ОСОБА_2 є фізичною особою - підприємцем та являється платником єдиного податку 3 групи, а отже, згідно норм ПК України, перебуває на спрощеній системі оподаткування, веде спрощений облік доходів і витрат, а відтак для таких осіб не передбачено визначення чистого доходу. Судом також зазначено, що, починаючи зі звітного періоду за лютий 2022 року, у зв`язку із незабезпеченням повноти подання звітності респондентами, органами державної статистики призупинено оприлюднення статистичної інформації щодо середньомісячної заробітної плати штатних працівників, а відтак, у державного виконавця не було правових підстав розраховувати заборгованість за аліментами у виконавчому провадженні, починаючи з І кварталу 2022 року, іншим чином, аніж з останніх показників середньої заробітної плати працівника по Миронівському району Київської області, офіційно оприлюдненої органом статистики.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Положеннями статті 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів                                 (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно зі статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ про стягнення періодичних платежів, може бути самостійно надісланий стягувачем безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю, фізичній особі, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи), тобто до юридичної особи, де працює за трудовим договором боржник зі сплати аліментів.
Заходами примусового виконання рішень, є звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (ч.1 ст.10 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ч.1 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.
Як зазначено вище,   ОСОБА_2 , передав грошові кошти в якості поворотної фінансової допомоги СФГ Мальованого В. В., а СФГ Мальованого В. В. повертало їх йому готівкою і безготівково на рахунок ОСОБА_2 протягом строку дії договору та додаткової угоди до нього, зокрема:
16.01.2024 року 100 000 грн за договором №15/12-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.12.2022 року;
19.01.2024 року 100 000 грн  за договором №15/08-23 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.08.2023 року;
29.03.2024 року 10 900 грн за договором №23/06-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 23.06.2022 року;
30.04.2024 року 10 800 грн  за договором №23/06-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 23.06.2022 року;
31.07.2024 року 5 400 грн за договором №15/12-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.12.2022 року;
28.06.2024 року 8 700 грн  за договором №15/12-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.12.2022 року;
28.06.2024 року 100 000 грн  за договором №15/08-23 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.08.2023 року;
31.05.2024 року 8 600 грн  за договором №15/12-22 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.12.2022 року;
28.06.2024 року 100 000 грн. за договором №15/08-23 про надання поворотної фінансової допомоги від 15.08.2023 року.
Згідно з приписами ст. 1046 ЦК України, договір позики передбачає, що одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти та інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і тієї ж якості.
Відповідно до п.14.1.257 ПК України, фінансова допомога - це допомога, надана на безповоротній і поворотній основі.
Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсації у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов?язковою до повернення.
Сума поворотної фінансової допомоги, яку фізична особа отримує в якості повернення від юридичної особи отримувача протягом строку дії договору, тобто часу, упродовж якого юридична особа має повернути отриману допомогу, не є об`єктом оподаткування ПДФО, тобто,не є доходом такої особи.
Відповідно до п.п. 1, п. 162.1. ст. 162 Розділу IV Податок на доходи фізичних осіб даткового кодексу України: платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела оходження в Україні, так і іноземні доходи. До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються; суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору; сума заборгованості платника податку за укладеним ним цивільно-правовим договором, за якою минув строк позовної давності та яка перевищує суму, що становить 50 відсотків місячного прожиткового мінімуму, чинного для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, крім сум податкової заборгованості, за яким минув строк позовної давності згідно з розділом ІІ цього Кодексу, що встановлює порядок стягнення заборгованості з податків та зборів і погашення податкового боргу. Фізична особа самостійно сплачує податок з таких доходів та зазначає їх у річній податковій декларації. (п.164.2 ст. 164 ПК України).
Тобто, якщо в договорі не передбачено винагороди, інших виплат, а лише сума, яка вийшла з рахунку і повернулась на рахунок фізичної особи в такому ж розмірі, то фізична особа не отримала доходу.
Питання отримання доходу підлягає розгляду лише для одержувача такої допомоги, і то лише у випадку, якщо одержувач прострочить її повернення на строк позовної давності (1095 днів в податковому законодавстві і відповідно 3 роки в цивільному).
Згідно із п.п. 165.1.31 п. 165.1 ст. 165 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається основна сума поворотної фінансової допомоги, наданої платником податку іншим особам, яка повертається йому або основна сума поворотної фінансової допомоги, що отримується платником податку.
Отже, сума поворотної фінансової допомоги, яка була повернута фізичній особі юридичною особою вчасно, не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку,а отже і не є доходом в розумінні законодавства, яким регламентується  виконання судового рішення.
Із матеріалів справи  також убачається, що державним виконавцем було зроблено запит до Державної податкової служби щодо доходів боржника за І квартал 2024 року та отримано відповідь щодо сум та джерел доходів ОСОБА_2 .
Із відповіді убачається, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 отримує доходи від податкового агента та є самозайнятою особою. Проте, відповідь не містить інформації щодо деталізації коштів, які перераховані ОСОБА_2 .
Тобто, державним виконавцем не було встановлено чи є ці суми доходом, який підлягав урахуванню під час визначення розміру аліментів, а отже, дії державного виконавця при здійсненні розрахунку не можна розцінювати як правомірні, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Крім того, з матеріалів скарги убачається, що  ОСОБА_2 є фізичною особою - підприємцем,  місцезнаходженням  якого: АДРЕСА_2 , та являється платником єдиного податку 3 групи.
Згідно з нормами ПК України, фізична особа-підприємець, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, веде спрощений облік доходів і витрат. Для таких осіб не передбачено визначення чистого доходу.
Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що оційснюється суб?єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Згідно із п. 291.2 ст. 291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п. 297.1 ст. 297 ПК України, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Відповідно до п. 292.1 ст. 291 ПК України, доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця є дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній п. 292.3 цієї статті. При цьому, до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові плати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.
Згідно з п. 292.14 ст. 292 ПК України, визначення доходу здійснюється для цілей оподаткування єдиним податком та для надання права суб?єкту господарювання заресструватися платником єдиного податку та/або перебувати на спрощеній системі оподаткування.
Тобто, фізична особа-підприємець, яка знаходиться на спрощеній системі оподаткування не вираховує свій чистий дохід і, відповідно, не здійснює оподаткування чистого доходу, а сплачує фіксовану суму податку в залежності від групи, яку вона обрала.
Натомість, чистий дохід (доходи - витрати), розраховується для фізичних осіб та для ФОП, які не обрали спрощену систему оподаткування. Так, відповідно до ст. 164 ПК України, базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.
Згідно з п. 177.2 ст. 177 ПК України, об?єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов?язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Згідно з ч.1 ст.195 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.
Відповідно до ч. 2 ст. 195 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається, виходячи із середньої заробітної плати працівника, для даної місцевості.
Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина 3 статті 195 Сімейного кодексу України).
Колегія суддів відмічає, що поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі, при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується, виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи за рік та одноразових заохочень. Сам розмір середньої заробітної плати, як макроекономічний показник, який використовується, у тому числі, і в разі застосування частини другої статті 195 СК України, обраховується органами статистики України на підставі Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 759/1727/16.
Відповідно до Закону України «Про захист інтересів суб`єктів подання звітності та інших документів у період дії воєнного стану або стану війни», фізичні особи, фізичні особи-підприємці, юридичні особи, крім тих, які наділені бюджетними повноваженнями згідно із законодавством, подають облікові, фінансові, бухгалтерські, розрахункові, аудиторські звіти та будь-які інші документи, подання яких вимагається відповідно до норм чинного законодавства в документальній та/або в електронній формі, протягом трьох місяців після припинення чи скасування воєнного стану або стану війни за весь період неподання звітності чи обов`язку подати документи.
Отже, починаючи зі звітного періоду за лютий 2022 року, у зв`язку із незабезпеченням повноти подання звітності респондентами, органами державної статистики призупинено оприлюднення статистичної інформації щодо середньомісячної заробітної плати штатних працівників.
З огляду на вищевикладене, а також ураховуючи  положення Закону України «Про захист інтересів суб`єктів подання звітності та інших документів у період дії воєнного стану або стану війни», у державного виконавця не було правових підстав розраховувати заборгованість за аліментами у виконавчому провадженні, починаючи з І кварталу 2022 року, іншим чином, аніж з останніх показників середньої заробітної плати працівника по Миронівському району Київської області, офіційно оприлюдненої органом статистики.
Аналогічні правові висновки зроблено в постанові Верховного Суду від 02 червня 2023 року у справі № 348/1513/20 (провадження № 61-7067ск23), постанові  Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 212/7585/20-ц., постанові Верховного Суду від 14.04.2021 № 759/1727/16, постанові Верховного Суду від 05.08.2021 у справі№ 757/35562/18-ц.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії державного виконавця Миронівського ВДВС Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Власової Ю. П. щодо обчислення розміру заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, оформленої довідкою від 15.08.2024 № 31664, є неправомірними.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтованого виходив з того, що вимога скаржника щодо скасування оскаржуваної довідки - розріхунку та примусового зарахування стягнутих з нього коштів в рахунок наступних платежів з аліментів є передчасною, з огляду на те, що такою вимогою скаржник фактично ставить питання про проведення перерахунку заявленої заборгованості зі сплати аліментів, який має бути проведений державним виконавцем за наслідками ухваленого судового рішення у даній справі.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення заявником строків на звернення до суду із скаргою на дії виконавця, колегія суддів відмічає наступне.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному в ЦПК України, а не бути суто формальним. Суд не повинен здійснювати судочинство формально, його ціль поновити порушені права особи, що звертається, в межах закону. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України. 
Відповідно до практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття (розгляду) позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
У справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourtv. Belgium) від 17 січня 1970 року зазначено, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення. 
У рішеннях ЄСПЛ у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року (пункт 65), у справі «Кудла проти Польщі» від 26 жовтня 2000 року (пункт 122) зазначено, що однієї із гарантій 6 Конвенції є право на забезпечення ефективного доступу до суду для того, щоб учасники судового процесу могли одержати рішення, яке стосується їх «прав та обов`язків». 
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і перешкодило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції. 
Наведені позиції ЄСПЛ дають чіткий сигнал про необхідність судами дотримання принципів рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальності сторін; диспозитивності та пропорційності.
Так,  ОСОБА_1 звертала увагу судуна порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме задоволення судомклопотання  ОСОБА_6 про поновлення строку на подання скарги до суду. 
Проте, колегія суддів звертає увагу на той факт,що порушення строку подання скарги,в даному випадку, не буде порушувати справедливої рівноваги  інтересів сторін процесу, і що є важливим, не порушує прав дитини, на потреби якої ОСОБА_6 сплачує аліменти. 
Крім того, колегія суддів ураховує ту обставину, що сума, яку вимагав сплатити державний виконавець була сплаченаОСОБА_2  до отримання ним довідки-розрахунку від 15.08.2024 року. 
Зважаючи на дані обставини,  у колегії суддів відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до порушення прав особи, а саме  ОСОБА_1 .
Колегії суддів є незрозумілим посилання скаржниці на те, що фізична особа - підприємець, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, була включена до переліку осіб визначених ст. 195 СК України лише в редакції Закону України від 17.05.2017 року №2037-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності з 08.07.2017 року, з огляду на те, що спірні правовідносини у сторін виникли з січня 2024 року (звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення аліментів).
Крім того, висновки Верховного суду, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, а саме у справі №155/1875/13-ц, є не релевантними обставинам даної справи, з огляду на те що  ОСОБА_6 не веде одноосібно особисте селянське господарство (ОСГ) на відміну від обставин у справі №155/1875/13-ц, а аліменти платить двічі: як працівник фермерського господарства і як фізична-особа підприємець, що в повній мірі достатньо для забезпечення половини потреб дитини, її гармонійного розвитку та існування.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до незгоди з висновками суду, яким вже надана оцінка вище.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Тараненка М. О. підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Миронівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року залишенню без змін.
 
 Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну адвоката Тараненка Мирослава Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 12 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
 
Повне судове рішення складено 02 лютого 2025 року.

Головуючий                                                                                             Т. О. Невідома

Судді                                                                                                         В. А. Нежура

                                                                                                                   В. В. Соколова