ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/2074/24	Головуючий у 1-й інстанції Шульгач Н.М. 	
Провадження № 22-ц/817/145/25 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірського Б.О.
суддів - Костіва О.З., Хоми М.В.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 601/2074/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Колтонюк Юрій Віталійович на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 листопада 2024 року (постановлене суддею Шульгач Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, - 

ВСТАНОВИВ:

       У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.
       В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 07 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб.
        За час перебування у шлюбі в них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Вказувала, що тривалий час вони разом не проживають, у них відсутні спільні інтереси та наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Шлюб носить виключно формальний характер та припинив своє існування, тому подальше спільне життя та збереження сім`ї стало недоцільним.
       У зв`язку з вищенаведеним, просила задовольнити її позовні вимоги та розірвати між ними шлюб. 
       Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище “ ОСОБА_4 ”.
       Залишити проживати малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із нею, як матір`ю дитини. 
       Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 листопада 2024 року в позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
       Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 07 вересня 2015 року Лідихівською сільською радою Кременецького району Тернопільської області, актовий запис № 06.
       Після розірвання шлюбу прізвище позивача залишено без змін.
       Малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишено проживати з матір`ю - ОСОБА_2 ..
       Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що суд з порушенням норм процесуального права виніс рішення без особистої участі позивача, яка повинна була висловити своє волевиявлення щодо даної справи, також у матеріалах справи відсутні заяви про розгляд справи 18 листопада 2024 року без її участі.
       Вважає, що суд порушив право відповідача на справедливий судовий розгляд, оскільки слухання справи відбулося без його участі, адже він є військовослужбовцем, який бере участь у захисті незалежності, територіальної цілісності України у складі військової частини НОМЕР_1 в Донецькій області.
       Наголошує, що висновок суду про можливість відповідача взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку є неприйнятним, оскільки ОСОБА_1 бере активну участь у зоні бойових дій, де немає стабільного інтернет зв`язку.
       Звертає увагу на те, що суд порушив вимоги п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, відмовивши ухвалою від 19 серпня 2024 року в зупиненні провадження у даній справі. 
       Зазначає, що відмовляючи у зупиненні провадження, суд порушив норми процесуального права, оскільки не взяв до уваги довідку про проходження військової служби ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_1 . Твердження суду, що в довідці не містяться відомості про те, що військова частина НОМЕР_1 переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання є помилковим, у зв`язку з тим, що від 24 лютого 2022 року всі військові частини переведені на воєнний стан, що є загальновідомою обставиною та не потребує доказування.
       У січні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сідоров В.М. подав до Тернопільського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.        
       Зазначає, що процесуальне право відповідача на подання до суду клопотання про зупинення провадження не є абсолютним, оскільки його реалізація не повинна призводити до порушення прав інших учасників справи.
       Вказує, що представлення у суді професійним адвокатом військовослужбовця є достатньою гарантією забезпечення його процесуальних прав.
       Наголошує, що клопотання про відкладення судових слухань та клопотання про зупинення провадження, а також подана апеляційна скарга не ставлять на меті збереження сім`ї, а лише свідчать про свідоме затягування розгляду справи та суперечать принципу розумності строків.
       Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
       За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Пунктом 1 частини 4 ст. 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
       Таким чином, дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб 07 вересня 2015 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 07 вересня 2015 року, видане Лідихівською селищною радою Кременецького району Тернопільської області (а.с. 9). 
        ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 07 квітня 2020 року (а.с. 10).
       З довідки виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 11 серпня 2024 року №3811 вбачається, що сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 від 25 вересня 2023 року до теперішнього часу (а.с. 23).
       Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд виходив з того, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам позивача, оскільки порушує її особисті права та законні інтереси. 
       Також, задовольняючи позовні вимоги про залишення малолітньої дитини проживати разом із матір`ю, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач не подавав до суду своїх заперечень відносно залишення їх малолітньої дочки проживати разом із матір`ю, а також доказів наявності спору щодо цього питання.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
       У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
       Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
       Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
       Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).
       Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України», заява №19164/04).
       Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
       Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
       Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
       Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
       Щодо тверджень відповідача ОСОБА_1 про те, що слухання справи, відбулося без участі позивачки, що на його думку є порушенням норм процесуального права, то воно не береться до уваги колегією суддів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду представник позивачки — адвокат Сідорова І.А. подала клопотання про слухання справи без їх участі у зв`язку з відсутністю можливості прибути до суду на розгляд справи. Також представник зазначила, що: “позовні вимоги підтримую в повному обсязі. Не заперечую проти ухвалення заочного рішення” (а.с. 4), що є процесуальним правом сторони.
       В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що слухання справи відбулося без його участі, що порушує його право на справедливий суд, адже він є військовослужбовцем, який бере участь у захисті незалежності, територіальної цілісності України у складі військової частини НОМЕР_1 в Донецькій області.         Проте, суд не бере до уваги такі твердження з наступних підстав.
       Згідно зі статтею 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
       Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
       На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
       У рішеннях від 28 жовтня 1998 року в справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року в справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
       З огляду на викладене, беручи до уваги те, що відповідач та його представник, який є професійним адвокатом, належним чином були обізнані про наявність даної справи у провадженні суду першої інстанції, представник Остапчука В.І. подавав відповідні заяви та клопотання, а також відповідач отримував судові повістки, що підтверджується матеріалами справи, що свідчить про обґрунтованість рішення суду і відсутність обмеження судом першої інстанції права відповідача та його представника на доступ до правосуддя.
       Крім того, суд апеляційної інстанції бере до уваги також тривалість розгляду справи судом першої інстанції і відповідно приходить до переконання, що відповідач не був позбавлений можливості самостійно прибути у судове засідання, а також наявність у нього представника — професійного адвоката, який представляв його інтереси в суді, а відтак вважає доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.        
       Щодо твердження відповідача про відмову в зупиненні провадження у справі, у зв`язку з проходженням ним військової служби у військовій частині НОМЕР_1 колегія зазначає наступне.
       Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
       Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
       Зупинення провадження у справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї з передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
       Обов`язок суду - зупинити провадження у справі, що зумовлено об`єктивною неможливістю її розгляду та викликане наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
       Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.
       Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
       Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).
       Згідно з пунктом 12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
       Результат аналізу пункту 12 Положення №1153/2008 дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.
       Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 (провадження № 61-9218св22), від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20 (провадження № 61-7918св22).
Частиною 1 ст. 251 ЦПК України передбачено перелік обов`язкових підстав для зупинення провадження, який є вичерпним.
       Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
       Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 2 ч. 1 ст. 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
       Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
       Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року в справі № 753/19628/17, від 16 листопада 2022 року в справі № 753/3880/20, від 21 грудня 2022 року в справі № 456/2541/19, від 29 березня 2023 року в справі № 756/3462/20, від 04 липня 2023 року в справі № 359/7297/22, від 05 червня 2024 року в справі № 317/3364/24, від 17 липня 2024 року в справі № 439/1518/23 та від 19 грудня 2024 року в справі № 484/40/21, від 14 лютого 2025 року в справі № 405/1261/24.
       Згідно довідки від 11 серпня 2024 року № 3811, яка видана військовою частиною НОМЕР_1 вбачається, що сержант ОСОБА_1 з 25 вересня 2023 року перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.23).
       Колегія суддів звертає увагу, що у довідці відсутня інформація про те, що військова частина НОМЕР_1 , в якій проходить військову службу ОСОБА_1 , переведена на воєнний стан або залучена до ведення бойових дій та проведення антитерористичної операції, що є обов`язковою умовою при вирішенні питання про зупинення провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частиною 1 статті 251 ЦПК України.
       На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зупинення провадження у справі є обґрунтованим та не суперечать нормам права.
       Відсутність належних, достатніх та допустимих доказів з боку відповідача позбавляє суд апеляційної інстанції можливості задовольнити апеляційну скаргу.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
       Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
       Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
       Таким чином, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.
       У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини з відповідачем, сторони сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, а його збереження є неможливим і суперечить інтересам ОСОБА_2 ..
       Виходячи із наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
       Апеляційний суд зазначає, що сторона позивача наполягає на розірванні шлюбу, що зазначено у позовній заяві та клопотанні про розгляд справи без участі позивача та її представника від 04 липня 2024 року, що, в свою чергу, свідчить про стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.
       Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим та дійшов вірного висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно - шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства. Таким чином, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.         
       Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       За вимогами пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
       Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав вірну оцінку вищенаведеним обставинам та ухвалив судове рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та норм процесуального права. 
       З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Щодо судових витрат.
       Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 листопада 2024 року - залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року.
Головуючий:                 Гірський Б.О.

Судді:                 Костів О.З.        
       
                                                                                       Хома М.В.