ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 704/361/24		
Провадження № 22-ц/821/87/25, № 22-ц/821/217/25, 		
категорія: 305000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І., 
суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.,

учасники справи:        
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гапеки Тетяни Валеріївни на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2024 року, апеляційні скарги представника  ОСОБА_2 – адвоката Шеремет Марії Олегівни та представника  ОСОБА_1 – адвоката Гапеки Тетяни Валеріївни на додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 28 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, у складі: головуючого судді Дьяченка Д. О., повний текст рішення складено 17 жовтня 2024 року, повний текст додаткового рішення складено 02 грудня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

25 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. 
Позовні вимоги мотивує тим, що у провадженні Тальнівського районного суду Черкаської області перебувала цивільна справа №704/369/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, неустойки, інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми. 
Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.05.2023 в задоволенні позову було відмовлено. 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023 рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.05.2023 скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, а саме: стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 811000 грн основного боргу, 486600 грн неустойки, 46210,25 грн, як 3 % річних та 146439,60 грн інфляційних витрат. 
Постановою Верховного Суду від 29.01.2024 касаційну скаргу представника ОСОБА_2 – Софійського С. Ю. залишено без задоволення, а постанову Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023 залишено без змін. Поновлено виконання постанови Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023.
11.09.2023 на підставі постанови Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023 було видано виконавчий лист, а 18.09.2023 Головним державним виконавцем Тальнівського відділу ДВС у Звенигородському районі Черкаської області відкрито виконавче провадження № 72811824.
28 лютого 2024 року закінчено виконавче провадження № 72811824 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 140249,85 грн.
Вважає, що за користування грошовими коштами за період з 29.08.2023 по 28.02.2024 відповідач заборгував йому кошти у виді інфляційних збитків та 3% річних.
Просить стягнути із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 48315,19 грн інфляційних нарахувань та 22517,74 грн як 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за постановою Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023 по справі № 704/369/20.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем існували правовідносини, що виникли з договорів позики. В Україні з 22.02.2024 по даний час діє воєнний стан, а позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 29.08.2023 по 28.02.2024, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового рішення

Представник відповідача ФОП ОСОБА_2 – адвокат Шеремет М. О. звернулася до суду із заявою в якій просить суд винести додаткове рішення по справі № 704/361/24.
Заяву мотивує тим, що 07.10.2024 в судових дебатах представником відповідача було зроблено заяву про стягнення витрат на правову допомогу у разі прийняття рішення судом про відмову у позовних вимогах.
В письмових поясненнях від 10.06.2024 ними було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а саме 30000 грн у суді першої інстанції, який залежить від порядку розгляду справи.
Просить винести додаткове рішення яким стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ФОП ОСОБА_2 судові витрати в сумі 30000 грн. 

Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції

Додатковим рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 28 листопада 2024 року заяву представника відповідача ФОП ОСОБА_2 – адвокат Шеремет М. О. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
В решті вимоги залишено без задоволення. 
Додаткове рішення мотивовано тим, що розмір витрат, визначений представником відповідача в сумі 30000 грн за підготовку, направлення заяви про ознайомлення з матеріалами справи, підготування та формування додатків, направлення їх сторонам та до суду, є необґрунтовано завищеним.
З урахуванням вищенаведеного суд вважає, що з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат на правову допомогу слід стягнути 10000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – адвокат Гапека Т. В. оскаржив їх в апеляційному порядку. 
Просив рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 701832,93 грн за невиконання постанови Черкаського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року.
Додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви представника відповідача про стягнення витрат на правову допомогу.
Апеляційні скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував, що нарахування позивачем грошового зобов`язання було здійснено на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, відсотки за користування чужими грошовими коштами позивачем не нараховувалися, а відтак висновки суду про відмову в задоволенні позову є безпідставними.
Зазначає, що законодавець в п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не передбачив особливостей в регулюванні наслідків невиконання рішення суду про стягнення грошових коштів, а тому вказане положення не може бути застосовано до спірних правовідносин, так як такі правовідносини не носять штрафний характер, а компенсаційний за несвоєчасне виконання боржником рішення суду, яке набрало законної сили.
Вважає, що додаткове рішення суду ухвалено з грубим порушенням норм як процесуального права, так і матеріального права.
Вказує, що стороною позивача були подані заперечення щодо поданого представником відповідача клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки вказані в акті виконаних робіт дії не відповідають фактичним діям, які були вчинені, складності справи та є неспівмірними із заявленими позовними вимогами.
Так, представником відповідача були подані виключно письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог, які не є процесуальним документом, що передбачений нормами ЦПК України.
В матеріалах справи також відсутні докази того, що адвокат Шеремет М. О. брала участь у судових засіданнях, що були призначені у даній справі, подані нею клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не були задоволені судом першої інстанції.
Також зазначає, що стороною відповідача не могло бути понесено жодних витрат на надсилання документів позивачу, оскільки останній є зареєстрованим в Електронному суді та всі документи отримує через електронний кабінет.
Також вважає, що судом не враховано критерії не співмірності заявленого розміру судових витрат на правову допомогу зі складністю справи.

Не погодившись із додатковим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 – адвокат Шеремет М. О. оскаржила його в апеляційному порядку. Просила скасувати додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 28.11.2024 про ухвалення додаткового рішення та винести постанову, якою заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, задовольнити у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 30000 грн. Судові витрати понесені в суді апеляційної інстанції стягнути з ОСОБА_1 .
Апеляційну скаргу мотивує тим, що винесене рішення є необґрунтованим, прийнятим без дотримання норм процесуального та матеріального права.
Вважає, що суд першої інстанції не мав враховувати подані заперечення від представника позивача – адвоката Гапеки Т. В., оскільки подані з грубим порушенням ч. 1, 2 ст. 126, п. 2 ч. 5 ст. 178, ст. 180 ЦПК України, а також адвокат Гапека Т. В. просила відмовити повністю у стягненні витрат без жодного обґрунтування, незважаючи на те, що рішення прийнято не на користь позивача.
Зазначає, що у суді 1-ї інстанції правова допомога відповідачу була надана адвокатом Шеремет М. О. у повному обсязі з повним документальним підтвердженням проведеної правової роботи, про що наявні процесуальні документи в матеріалах справи.
Тому суд першої інстанції неправомірно та необґрунтовано ухвалив додаткове рішення від 28.11.2024 про часткове задоволення вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу.
Через подання даної апеляційної скарги відповідач очікує понести орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції - 40000 грн, докази про що будуть подані протягом 5-ти днів після ухвалення судом рішення.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 – адвокат Шеремет М. О. просить суд в апеляційних скаргах, поданих адвокатом Гапекою Т. В. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 07.10.2024 та додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 28.11.2024, відмовити у повному обсязі.
Вважає, що апеляційні скарги на рішення суду та додаткове рішення суду є необґрунтованими, побудованими виключно на припущеннях без жодних доказів та власному тлумаченні норм права.
Зазначає, що апеляційна скарга на рішення суду подана з метою штучного створення додаткових судових справ для відповідача, витрат на адвоката, як помста за інші судові рішення ухвалені не на користь позивача.
Заперечення проти заяви про ухвалення додаткового рішення подане з грубим порушенням ст. 180 ЦПК України, оскільки не було направлено відповідачу та адвокату Шеремет М. О., а надісланого 10.10.2024 через е-суд заперечення не додана квитанція про направлення вказаного заперечення відповідачу та його адвокату Шеремет М. О.
Також зазначає, що через подання апеляційної скарги на рішення по суті від 07.10.2024 позивачем, відповідач очікує понести орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції 70000 грн, а через подання апеляційної скарги на додаткове рішення – 40000 грн.

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
У п. 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що «Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою».
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у п. 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та п. 6.19 постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач мав перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з договору позики від 09.12.2016.
Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 09.05.2023 в задоволенні позову було відмовлено. 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023 рішення Тальнівського районного суду Черкаської області скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, а саме: стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 811000 грн основного боргу, 486600 грн неустойки, 46210,25 грн, як 3 % річних та 146439,60 грн інфляційних витрат (а.с. 12-18). 
11.09.2023 на підставі постанови Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023 було видано виконавчий лист, а 18.09.2023 головним державним виконавцем Тальнівського відділу ДВС у Звенигородському районі Черкаської області відкрито виконавче провадження № 72811824 (а.с. 10). 
Під час розгляду справи № 704/369/20 суд, встановивши, що правовідносини між сторонами справи ґрунтуються на договорі позики від 09.12.2016, підтверджуються як фактичною передачею коштів позичальнику позикодавцем, так і частковим їх поверненням у ході виконання зобов`язань по договору, дійшов висновку про стягнення на користь позивача 811000 грн заборгованості по тілу позики, 486600 грн неустойки та, враховуючи положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, 46210,25 грн 3 % річних, 146439,60 грн інфляційних втрат за період часу з 01.04.2020 по 23.02.2022.
Ухвалою Верховного Суду від 04.10.2024, зокрема, зупинено виконання постанови Черкаського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року до закінчення касаційного провадження.
Постановою Верховного Суду від 29.01.2024 касаційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 залишено без задоволення, а постанову Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023 залишено без змін. Поновлено виконання постанови Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023 (а.с. 20-24).
28 лютого 2024 року закінчено виконавче провадження № 72811824 про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 140249,85 грн (а.с. 25).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).
Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого постановою Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023 у справі № 704/369/20.
При цьому слід зазначити, що зупинення виконання рішення не впливає на реалізацію особою права за захист майнового інтересу, оскільки за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Схожий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15, від 06 грудня 2023 року у справі № 522/12406/22.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22).
Тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 183/7850/22.
Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, нарахованої у період дії воєнного стану, а саме із серпня 2022 року по лютий 2024 року за прострочення зобов`язання, яке виникло внаслідок невиконання рішення суду про стягнення коштів за договором поворотної фінансової допомоги то суд мав застосувати положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та відмовити у задоволенні позовних вимог, що вірно застосував суд першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Гапеки Т. В. про те, що до вказаних правовідносин не застосовується п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки спірні правовідносини виникли з підстав не виконання рішення суду не заслуговують на увагу, адже за змістом ст. ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про стягнення заборгованості у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами на підставі позики.
Отже, між сторонами виникли грошові зобов`язання не на підставі рішення суду. Це зобов`язання випливає з позики, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір заборгованості та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами.
Аналогічний висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16.
Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 грошового зобов`язання, що випливає із позики, наявність якої та розмір констатовано постановою Черкаського апеляційного суду від 29.08.2023, підлягають застосуванню вимоги п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).
Так, відповідно положень ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витратна адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3, ч. 5 та ч. 9 ст. 141 ЦПК України, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п. 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердження таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу представником ОСОБА_2 – адвокатом Шеремет М. О. надало:
- договір про надання правової допомоги від 21 травня 2024 року, укладений між адвокатом Шеремет М. О. та ОСОБА_2 , згідно з якою розмір гонорару адвоката бюро склав 30000 грн (а.с. 56-57).
- акт виконаних робіт від 07 жовтня 2024 року із переліком наданих послуг (ознайомлення та юридичний аналіз позовних матеріалів поданих ОСОБА_1 , підготовка, формування та направлення сторонам письмових пояснень, приймання участі в судових засіданнях), згідно з яким загальна вартість виконаних адвокатом робіт складає 30000 грн (а.с. 81).
- додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 21 травня 2024 року від 10.06.2024 про сплату 30000 грн, згідно з актом виконаних робіт та наданих послуг (а.с. 82). 
З матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_2 – адвокатом Шеремет М. О. до суду було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 37-38), письмові пояснення від 10.06.2024 в порядку ст. 43 ЦПК України (а.с. 44-46), клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 55) та брала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції 16.07.2024 та при розгляді заяви про ухвалення додаткового рішення 28.11.2024 (а.с. 69-71).
В судовому засіданні 07.10.2024 фіксація технічними засобами відсутня, а тому участь представника ОСОБА_2 – адвоката Шеремет М. О. в судовому засіданні матеріалами справи не підтверджена.
10.10.2024 представник ОСОБА_1 – адвокат Гапека Т. В. подала заперечення на клопотання щодо розподілу витрат на правову допомогу в якому обґрунтовували неспівмірність наданих адвокатських послуг та просили відмовити в ухвалені додаткового рішення (а.с. 90-91).
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом Шеремет М. О. послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтовано завищеним та вірно зменшив його до 10000 грн.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Доводи апеляційних скарг не дають підстав для скасування рішення та додаткового рішення, оскільки наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, § 2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевказане, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гапеки Тетяни Валеріївни на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2024 року – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Шеремет Марії Олегівни та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гапеки Тетяни Валеріївни на додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 28 листопада 2024 року – залишити без задоволення.
Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 07 жовтня 2024 року – залишити без змін.
Додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 28 листопада 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Текст постанови складено 14 березня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

                                                                                                                  Ю. В. Сіренко