ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року	Львів	Справа № 300/8245/23 пров. № А/857/19761/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року у справі за його позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,          
суддя у І інстанції                                                            Микитин Н.М.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення                               17 червня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення (далі – ППР) Головного управління ДПС в Івано-Франківській (далі – ГУ ДПС) від 31.05.2023 №4328743-2410-0906, яким йому було визначено податкове зобов`язання з орендної плати за землю за 2023 рік у сумі 11202,73 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.06.2024 року у справі №300/8245/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у задоволенні вказаного позову було відмовлено. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у власності ОСОБА_1 перебуває столярний цех, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Окрім того, зареєстроване право позивача на користування земельною ділянкою площею 0,1000 га за тією ж адресою. 
При цьому припинення для позивача дії договору оренди землі у випадках, перелічених у Законі України "Про оренду землі" не звільняє його як орендаря обов`язку, встановленого статтею 126-1 Земельного кодексу України (далі – ЗК), щодо подання до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно заяви про виключення з цього реєстру відомостей про поновлення договору оренди землі. 
Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до податкового органу з метою проведення звірки та підтвердження факту відсутності у нього права на оренду вказаної земельної ділянки для обслуговування столярного цеху.
Посилання позивача на те що, строк дії договору оренди землі закінчився 16.01.2022 є безпідставними, оскільки позивач продовжив користування земельною ділянкою у 2023 році. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення його позову у повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що 16.01.2017 уклав з Тустанською сільською радою Галицького району Івано-Франківської області (далі – Тустанська сільська рада) договір оренди землі (далі –  Договір), за умовами якого прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для несільськогосподарського використання, розташовану в АДРЕСА_1 площею 0, 1000 га, кадастровий номер 2621287301:01:001:0126. Строк дії Договору становить 5 років. Договір вважається пролонгованим на той самий термін на тих же умовах, які були передбачені даним договором, якщо за 30 днів до закінчення терміну його дії орендар повідомить письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Дія Договору припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено.
Таким чином, строк дії Договору закінчився 16.01.2022.
Звернувся до Дубовецької сільської ради із заявою про укладення нового договору оренди земельної ділянки на інших умовах, зокрема, із зменшенням розміру площі орендованої земельної ділянки, однак по даний час його заяву не розглянуто, відповіді не надано, договору оренди чи додаткових угод не підписано.
Незважаючи на те, що Договір закінчився, відповідач протиправно виніс оспорюване ППР від 31.05.2023 №4328743-2410-0906. 
Вважає посилання суду першої інстанції на статтю 126-1 ЗК, таким що суперечить принципу зворотної дії закону в часі.
Наполягає на тому, що у контролюючого органу відсутні правові підстави, визначені пунктом 288.1 статті 288 Податкового кодексу України (далі – ПК), для нарахування йому орендної плати за землю в сумі 11202, 73 грн.
Звертає увагу на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №804/4362/18, за змістом яких оскільки договір оренди землі припинився у зв`язку з настанням певного факту, визначеного законом - закінченням строку, на який його було укладено, то нарахування орендної плати поза межами цього строку є безпідставним
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 перебуває столярний цех, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.36-43).
16.01.2017 ОСОБА_1 (Орендар) та Тустанська сільська рада (Орендодавець) уклали договір оренди земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 2621287301:01:001:0126, для обслуговування вказаного столярного цеху. Договір укладено на 5 років. Дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено.
Дубовецькою сільською радою листом від 27.01.2023 №06-09/84 надано ГУ ДПС  інформацію про перелік орендарів, з якими укладено додаткові угоди до договорів оренди та договори оренди на земельні ділянки комунальної власності станом на 01.02.2023, серед яких вказано ОСОБА_1 (а.с.31-35).
На підставі отриманих від ради даних ГУ ДПС здійснило нарахування ОСОБА_1 орендної плати за землю за 2023 рік та винесло ППР від 31.05.2023 №4328743-2410-0906, у якому податкове зобов`язання визначено у розмірі 11202,73 грн (а.с.10).
ОСОБА_1 не погодився із таким рішенням ГУ ДПС та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.
За правилами підпунктів 14.1.136, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК передбачено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності;
Приписами підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК встановлено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Відповідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно із пунктом 54.5 статті 54 ПК якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.
У відповідності до пункту 57.3 статті 57 ПК у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту  54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
За приписами пунктів 59.1, 59.5 статті 59 ПК у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Відповідно приписів пункту 287.1 статті 287 ПК власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Згідно із пунктом 288.1 статті 288 ПК підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім випадків консервації таких земельних ділянок або визнання земельних ділянок забрудненими (потенційно забрудненими) вибухонебезпечними предметами) (пункт 288.4 статті 288 ПК). 
Частиною 2 статті 16 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.
За приписами частин 1, 2 статті 21 цього ж Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Відтак, орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується орендарем з дня виникнення права користування земельною ділянкою, тобто з дня державної реєстрації права оренди відповідно до договору оренди земельної ділянки. Сплата орендної плати є обов`язком орендаря, яке кореспондується з його правом користування земельною ділянкою.
Частиною 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта на праві оренди, до набувача такого об`єкта одночасно переходить право оренди земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) зазначеного об`єкта, розміщеного на земельній ділянці, крім випадків, визначених частиною четвертою цією статті, а також з урахуванням вимог частини шістнадцятої статті 120 Земельного кодексу України. Волевиявлення орендодавця, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди із зазначенням нового орендаря земельної ділянки не вимагаються. 
Окрім того, згідно із частиною 4 статті 120 ЗК у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті. Волевиявлення орендодавця (власника) земельної ділянки, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію із зазначенням нового орендаря (користувача) земельної ділянки не вимагається.
За приписами частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Апеляційний суд погоджується із позивачем у тому, що строк дії договору, укладеного ним 16.01.2017 із Тустанською сільською радою, закінчився.
Разом із тим, на думку апеляційного суду, принцип економічної обґрунтованості справляння земельного податку, як майнового податку, полягає у покладенні обов`язку з його сплати на особу, яка має юридичну можливість отримувати економічний ефект від використання землі. 
Таким чином, обов`язок зі сплати земельного податку пов`язується саме з фактичним отриманням особою права власності або права користування землею та існує й за відсутності державної реєстрації відповідного права, що здійснюється за бажанням правоволодільця.
Отже, обов`язок зі сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки, незалежно від дотримання такою особою вимог земельного та цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористувача та підстав набуття права користування.
У відповідності до матеріалів справи ОСОБА_1 уклав 16.01.2017 із Тустанською сільською радою договір оренди земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 2621287301:01:001:0126 для обслуговування столярного цеху, який перебуває у його власності.
Вказаний факт позивачем не заперечується, як і не заперечується те, що протягом 2023 року у його власності перебував такий об`єкт нерухомості, а спірна земельна ділянка використовувалася для його обслуговування.
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про необхідність врахування висновків, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №804/4362/18, оскільки такі зроблені за нерелевантних фактичних обставин справи. 
За приписами пунктів 288.2 - 288.5 статті 288 ПК платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:
- не може бути меншою за розмір земельного податку:
для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;
для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області;
- не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки;
- може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах;
- для пасовищ у населених пунктах, яким надано статус гірських, не може перевищувати розміру земельного податку;
- для баз олімпійської, паралімпійської та дефлімпійської підготовки, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, не може перевищувати 0,1 відсотка нормативної грошової оцінки.
Відтак, визначений ГУ ДПС на підставі інформації Дубовецької сільської ради розмір орендної плати відповідає наведеним приписам податкового законодавства. 
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року у справі №300/8245/23 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк