КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 372/4168/23                                Головуючий у суді першої інстанції   -Потабенко Л.В. 
Номер провадження № 22-ц/824/4253/2025                                  Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2025 року                                                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Русан А.М..,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва Сергія Вікторовича на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», приватний виконавець виконавчого округу Київської області Ніколаєв Сергій Вікторович про визнання дій приватного виконавця протиправними, -
ВСТАНОВИВ:
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва С.В., яка полягає у невинесенні 17 липня 2024 року постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». 
В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 12 липня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєвим С.В. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 про стягнення із скаржника на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованості за спожитий природній газ, за період з вересня 2022 року по липень 2023 року на підставі судового наказу № 372/4168/23, виданого Обухівським районним судом Київської області 01 листопада 2023 року. За період з вересня 2022 року по липень 2023 року із скаржника згідно судового наказу передбачалося стягнення за спожитий природній газ на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованість у розмірі 46 936,02 грн. та витрати за сплату судового збору у розмірі 268,40 грн. 
Зазначає, що заборгованість за період з вересня 2022 року по липень 2023 року сплачена нею в повному обсязі ще в кінці 2023 року, тобто до пред`явлення заяви про примусове виконання рішення та відкриття виконавчого провадження, що підтверджуються документами, які додаються до заяви. 
Вказує, щодо наявної заборгованості у розмірі 2 410,94 грн., то це поточна заборгованість, а не залишок заборгованості за період з вересня 2022 року по липень 2023 року, яку боржник мала би сплатити до 15 липня 2022 року. 
Звертає увагу суду, що станом на листопад 2023 року заборгованість за період з вересня 2022 року по липень 2023 року відсутня. На підставі цього, 12 липня 2024 року ОСОБА_1 було направлено на адресу приватного виконавця електронний лист з заявою про закінчення виконавчого провадження та додано всі підтверджуючі документи про відсутність заборгованості. 
В подальшому, 17 липня 2024 року представником ОСОБА_1 було повторно направлено заяву про закінчення виконавчого провадження з усіма підтверджуючими документами, однак державний виконавець не вирішив вказаного клопотання, та не прийняв вчасно вказаного рішення.
На підставі цього, скаржник була вимушена була звернутися до суду та просила вирішити спір у судовому порядку.  
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва С.В., яка полягає у невинесенні 17 липня 2024 року постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі п.9 ч.1ст.39 Закону "Про виконавче провадження".
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєвим С.В. було подано апеляційну скаргу, у якій останній просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції помилково зазначено, що на підтвердження сплати заборгованості за період з вересня 2022 року по липень 2023 року представником заявника було надано підтверджуючі документи, а саме: історію платежів за 2023 рік про сплату на суму 55 746, 40 грн; копію квитанції від 31 грудня 2023 року на суму 3021 грн; копію квитанції від 17 листопада 2023 року; копію квитанції від 09 листопада 2023 року на суму 5 035 грн; копію квитанції від 30 жовтня 2023 року на суму 10 070 грн. 
Апелянт вказує, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що всі вказані перекази здійснені з метою погашення заборгованості за судовим наказом №372/4168/23 від 12 червня 2024 року, виданим Обухівським районним судом Київської області та було прийнято їх судом як підтвердження сплати заборгованості за період з вересня 2022 року по липень 2023 року, оскільки судовий наказ було видано 12 червня 2024 року, то стягувач, на думку апелянта, мав би врахувати всі платежі проведені боржником протягом 2023 року ще до подання заяви до суду про видачу судового наказу.
Зазначає, 12 липня 2024 року на його електронну адресу не надходило заяви від боржниці. Натомість, вказує, йому було направлено текстове повідомлення, за яким неможливо встановити особу відправника. 
Разом з тим, належних доказів, на які посилається скаржник, а саме: копії заяви про закінчення виконавчого провадження від 12 липня 2024 року та додатків про відсутність заборгованості до суду надано не було. Вказує, що допустимими доказами не можуть слугувати незавірені належним чином скріншоти квитанцій. Вважає,  доказом про відсутність заборгованості може бути лише довідка від стягувача. Наголошує, згідно наданих скріншотів не вдається за можливе встановити кому були оплачені вище суми та призначення переказу цих коштів.
На підставі викладеного апелянт вказує, що у нього були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження на підставі повідомлення, яке надійшло на електронну адресу без заяви про закінчення виконавчого провадження та на підставі копій квитанцій, з яких неможливо встановити чи повністю погашений борг перед стягувачем і чи повністю виконаний судовий наказ.
В подальшому, зазначає, 17 липня 2024 року на його електронну адресу надійшла заява від представника боржника про закінчення виконавчого провадження в порядку п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» із скриншотами з особистого кабінету користувача ТОВ ГК «Нафтогаз Україна» та оплатами на невизначені рахунки, без призначення платежів, тобто, на його думку, відсутні призначення платежів щодо виконання рішення суду, що перебувало у нього на виконанні.
Зазначає, 18 липня 2024 року на його адресу надійшла заява від представника стягувача про часткове погашення боргу за виконавчим провадженням № НОМЕР_2, у якій було вказано, що сума у розмірі 2 418, 89 грн надійшла на рахунок стягувача 17 липня 2024 року, тобто вказує, в ході вчинення ним виконавчих дій в рамках вищевказаного виконавчого провадження. Відповідно до даної заяви, залишок заборгованості, станом на 18 липня 2024 року, становив 268, 40 грн.
Зауважує, дану інформацію було передано представнику заявника у відповідь на заяву від 17 липня 2024 року.
Вказує, 18 липня 2024 року на його депозитний рахунок надійшли кошти самостійно сплачено боржником у розмірі 786, 33 грн по виконавчому провадженні № НОМЕР_2. Кошти було перераховано відповідно до вимог ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження». Відтак, цього ж дня, було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Апелянт наголошує, додану ним до заперечення платіжну інструкцію від 18 липня 2024 року судом першої інстанції враховано не було.
Разом з тим, апелянт вважає, що скарга ОСОБА_1 , подана представником Недотопою М.М. подана з пропуском строку, тому мала бути залишена без розгляду. Зазначає, відповідь від нього представник боржника отримав ще 17 липня 2024 року, а скаргу було подано 01 серпня 2024 року, тобто з пропуском десятиденного строку для оскарження. Наголошує, клопотання про поновлення строку подано не було.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 146,147, 154 т.2) до суду апеляційної інстанції не з`явилися. 
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 01 листопада 2023 року Обухівським районним судом Київської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за спожитий природній газ за період з вересня 2022 року по липень 2023 року, яка становить 46 936,02 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 268,40 грн.
28 червня 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва С.В. із заявою про примусове виконання рішення - судового наказу виданого 01 листопада 2023 року Обухівським районним судом Київської області.
12 липня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєвим Сергієм Вікторовичем, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, постанову про стягнення з боржника основної винагороди та постанову про арешт коштів боржника.
12.07.2024 року ОСОБА_1 було направлено на адресу приватного виконавця електронний лист з заявою про закінчення виконавчого провадження з додатками про відсутність заборгованості.
17.07.2024 року представником ОСОБА_1. було повторно направлено заяву про закінчення виконавчого провадження з усіма підтверджуючими документами, однак державний виконавець не вирішив вказаного клопотання, та не прийняв вчасно вказаного рішення. 
На підтвердження сплати заборгованості за період з вересня 2022 року по липень 2023 року представник заявника надає підтверджуючі документи, а саме: історію платежів за 2023 рік про сплату на суму 55 746,40 грн.; копію квитанції № 0М76-НТВС-1АХЕ-4С53 від 31.12.2023 року на суму 3021 грн.; копію квитанції № Е094-МТ4Т-279С-6РМА від 17.11.2023 року; копію квитанції № 9425-В7АР-В728-19Х9 від 09.11.2023 року на суму 5 035,00 грн., копію квитанції № ВЕХС-ТА01-РТ2Н-0256 від 30.10.2023 року; копію чеку від 10 070,00 грн.
Також, вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 18.07.2024 року винесеної приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєвим С.В., виконавче провадження № НОМЕР_2 закінчено та припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
Задовольняючи подану  ОСОБА_1 скаргу  та визнаючи неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва С.В., яка полягає у невинесенні 17 липня 2024 року постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі п.9 ч.1ст.39 Закону "Про виконавче провадження", суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що  із поданої 17 липня 2024 року  заяви представника ОСОБА_1 , адвоката Недотопи М.М. було відомо про виконання останньою  судового наказу №372/4168/23, виданого Обухівським районним судом Київської області 01.11.2023 року, однак приватний виконавець  в порушення положень  пункту 9 частини 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» не виніс постанову про закінчення виконавчого провадження в день коли йому стало відомо про сплату боржником вказаної заборгованості.
Апеляційний суд не  може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не  відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" (заява № 56849/00) від 29 червня 2004, "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року).
Відповідно до змісту рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України" право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
ЄСПЛ також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.
У справі "Фуклєв проти України" (рішення від 07 червня 2005 року) ЄСПЛ вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.
Сукупний аналіз рішень ЄСПЛ у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України" достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 129-1 Конституції України та статті 18 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Суд першої інстанції розглядаючи подану ОСОБА_1 скаргу дійшов висновку проте, що приватним виконавцем безпідставно не було прийнято до уваги подані нею докази про виконання рішення суду .  
Зокрема суд першої інстанції  врахував, що на підтвердження  виконання рішення суду представником ОСОБА_1 , адвокатом Недотопи М.М.  приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Ніколаєву С.В. було додано до заяви  від 17 липня 2024 року : історію платежів за 2023 рік про сплату на суму 55 746,40 грн.; копію квитанції № 0М76-НТВС-1АХЕ-4С53 від 31.12.2023 року на суму 3021 грн.; копію квитанції № Е094-МТ4Т-279С-6РМА від 17.11.2023 року; копію квитанції № 9425-В7АР-В728-19Х9 від 09.11.2023 року на суму 5 035,00 грн., копію квитанції № ВЕХС-ТА01-РТ2Н-0256 від 30.10.2023 року; копію чеку від 10070,00 грн. Тому на думку суду  приватний виконавець мав всі необхідні відомості для ухвалення постанови про закінчення виконавчого провадження 17 липня 2024 року. 
Однак колегія суддів не може погодитися із вказаним висновком суду,  виходячи з наступного. 
 Згідно із пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Частиною другою статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Отже, державний/приватний  виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, на виконання якого було видано виконавчий лист, або у зв`язку із визнанням судом, серед іншого, виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: зокрема, скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункти 5, 9 частини першої статті 39 Закону).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15-ц (провадження № 61-14491сво20),  зазначено, що "підставою для закінчення виконавчого провадження є виконання рішення боржником. Зазначене положення закону має застосовуватися не формально, а сутнісно, коли рішення суду реально й фактично виконано, з огляду на таке. Забезпечення виконання судового рішення є обов`язком держави, яка повинна забезпечувати ефективні системи виконання судових рішень, а також функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалено обов`язкове судове рішення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2023 року у справі № 551/920/22 (провадження №61-5125св23), зазначено, що "тлумачення наведених норми права свідчить, що: підставою для закінчення виконавчого провадження при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною є лише фактичне виконання в повному обсязі рішення боржником згідно з виконавчим документом (пункт 9 статті 39 Закону).
Як вбачається із матеріалів справи Обухівським районним судом 01 листопада 2023 року видано судовий наказом за яким стягнено з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за спожитий природній газ за період з вересня 2022 року по липень 2023 року, яка становить 46 936,02 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 268,40 грн.
Так  дійсно 17 липня 2024 року представником  ОСОБА_1 , адвокатом Недотопи М.М. було направлено приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Ніколаєву С.В. заяву про закінчення виконавчого провадження  до якої додано : історію платежів за 2023 рік про сплату на суму 55 746,40 грн.; копію квитанції № 0М76-НТВС-1АХЕ-4С53 від 31.12.2023 року на суму 3021 грн.; копію квитанції № Е094-МТ4Т-279С-6РМА від 17.11.2023 року; копію квитанції № 9425-В7АР-В728-19Х9 від 09.11.2023 року на суму 5 035,00 грн., копію квитанції № ВЕХС-ТА01-РТ2Н-0256 від 30.10.2023 року; копію чеку від 10070,00 грн. (а.с. 19 -21 т.2). Дана заява була 18 липня 2024 року за вхідним №283 . 
Разом із тим 18 липня 2024 року на вказану заяву  приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєвим С.В. було  повідомлено заявника, що крім вище вказаних сум заборгованості за спожитий газ, судом також було стягнуто із ОСОБА_1 на користь  ТОК «ГК «Нафтогаз України»  і сплачений судовий збір при подачі заяви про видачу судового наказу  у розмірі 268 грн 40 коп.,  відомості про оплату яких не було подано до вище вказаної за яви та запропоновано  їх сплатити. Крім того приватний виконавець  пропонував боржнику сплатити також і 267 грн 93 коп. основної винагороди  приватного виконавця, 250 грн мінімальних витрат  виконавчого провадження, а всього 786 грн 33 коп.  (а.с. 22 т.2) . 
Із  матеріалів вбачається, що на виконання вказаного листа  від 18 липня 2024 року ОСОБА_1 здійснила оплату  вищевказаних сум у розмірі 786 грн 33 коп., що підтверджується платіжною інструкцією №м @2PL842326 від 19 липня 2024 року (а.с.77 т.2).  Після чого приватний виконавець перерахував залишок не виконаної частини судового рішення у розмірі 268.40 грн. стягувачу  ТОВ «ГК «Нафтогаз України» (а.с.28 т.2) та виніс 18 липня 2024 року постанову про закінчення виконавчого провадження ( а.с.26 т.2). 
Зазначені вище дії приватного виконавця були  вчинення у відповідності до норм  ст. 39 Закону України  "Про виконавче провадження", тому висновок суду першої інстанції є невірним у зв`язку з чим постановлена у справі ухвала суду  підлягає скасуванню  із винесенням нового судового рішення про залишення поданої представником  ОСОБА_1 , адвокатом Недотопи М.М.  скарги без задоволення.      
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам,  тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення без задоволення  скарги  на дії приватного виконавця. 
Керуючись ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»,  ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва Сергія Вікторовича задовольнити.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2024 року скасувати та постановити у справі нове судове рішення, яким  скаргу ОСОБА_1 про визнання дій приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєва  Сергія Вікторовича  протиправними, залишити без задоволення. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Текст постанови складено 19 лютого 2025 року. 
 
Головуючий суддя :                                                                       М.А.Яворський
Судді :                                                                                           Т.Ц.Кашперська
                                                                                                        В.О.Фінагеєв