Справа № 308/20486/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       30 грудня 2024 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.
суддів : Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2024 року у складі судді Голяни О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Ужгородський відділ Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання, та додаткових витрат на його утримання, -
встановив :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання та додаткових витрат на утримання дитини.
Позов мотивовано тим, що на примусовому виконанні Ужгородського відділу Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження АСВП № 38221655 по примусовому виконанню виконавчого листа № АЕ-24/98 від 29.04.1998, виданого Ужгородським міськрайонний судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше неоподаткованих мінімумів доходів громадян, щомісячно з 14.04.1998 і до досягнення дитиною повноліття.
Заборгованість по стягненню аліментів станом на день досягнення повноліття сином ОСОБА_5 15.11.2015 становила суму 55 038, 61 грн., на теперішній час не погашена, а тому із відповідача на користь позивачки підлягає стягненню пеня в розмірі 55 038,61 грн.
Крім того, позивачка вказує, що їх спільний з відповідачем син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в періоді з 01.09.2014 по 30.06.2017 навчався в Ужгородському торгівельно – економічному коледжі Київського національного торгівельно – економічного університеті, у зв`язку із цим потребув матеріальної допомоги, а відповідач добровільно матеріальної допомоги не надавав, а тому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжив навчання, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з 15.11.2015, і до закінчення навчання 30.06.2017.
Також позивачка вказує, що понесла витрати на навчання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Ужгородському торгівельно – економічному коледжі Київського національного торгівельно – економічного університету в розмірі 18 860 грн., а тому з відповідача підлягають стягненню додаткові витрати 50 % оплати навчання в розмірі 9 430,00 грн.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові. Зокрема, апелянт вказує на те, встановлені судом у справі № 308/14347/23 факти про наявність судового рішення про стягнення аліментів, перебування даного рішення на примусовому виконанні й факт наявності заборгованості саме у розмірі 55 038,61 грн. повторного доказування не потребують, тому надана нею до позовної заяви копія ухвали суду від 22 вересня 2023 року у справі № 308/14347/23 є належним та допустимим доказом на підтвердження вимог позовної заяви. Додаткове надання рішення суду про стягнення аліментів, розрахунків та довідки виконавців про суму заборгованості на підтвердження фактів, вже встановлених судовим рішенням щодо відповідача  ОСОБА_2  є недоречним, правового значення немає, тим більше, що є неможливим з огляду на час ухвалення рішення, не надіслання на адресу позивача відповідних постанов тощо, що було роз`яснено у заяві на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху. Що стосується стягнення половини оплати вартості навчання дитини на денній формі, то апелянт вважає підстави відмови у задоволенні даної вимоги формальними. Апелянт зазначає, що наданий договір про надання освітніх послуг, копія диплому молодшого спеціаліста та додаток до диплома підтверджують, що ОСОБА_3  закінчив у 2017 році Ужгородський торговельно - економічний коледж Київського національного торговельно - економічного університету і є достатніми доказами того, що навчання було оплачено в повному обсязі саме нею. Квитанції про оплату за навчання нею не додано, оскільки з часом втратили колір. Також вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання, є помилковими, зробленими із невірним застосуванням норм права.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, а тому дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.
З такими висновками суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1та 2 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, позивачем було заявлено позов про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини, про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.01.2024 року цивільну справу №308/22021/23 об`єднано в одне провадження з цивільною справою №308/20486/23 та присвоєно справі єдиний унікальний номер 308/20486/23 (провадження №2/308/3400/23). Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 . 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 05.12.1997. 
20 серпня 2014 між Київським національним торговельно – економічним університетом (виконавцем) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (замовником), за попередньою згодою законного представника ОСОБА_1 , був укладений договір про надання освітньої послуги №75, відповідно до якого виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника надати освітню послугу за денною формою навчання, освітньо – кваліфікаційним рівнем «молодший спеціаліст, напрямом «Фінанси і кредит»; за спеціальністю «Оціночна діяльність», із терміном навчання 2 роки і 10 місяців. Замовник вносить плату за отримання освітньої послуги в розмірах та у строки, що встановлені договором. Загальна вартість освітньої послуги становить 18 860,00 грн.
Копією диплому молодшого спеціаліста серії НОМЕР_2 від 30.06.2017 року та додатком до диплома №272/2017 від 30.06.2017 року стверджується, що ОСОБА_3 закінчив у 2017 році Ужгородський торговельно – економічний коледж Київського національного торговельно – економічного університету та здобув кваліфікацію: освітньо – кваліфікаційний рівень молодший спеціаліст, спеціальність «Оціночна діяльність».
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.09.2023 у справі № 308/14347/23 у задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність Ужгородського відділу Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) –відмовлено. В мотивувальній частині ухвали судом встановлено, що станом на 31.08.2023 загальна заборгованість по сплаті аліментів згідно виконавчого провадження № 38221655 по примусовому виконанню виконавчого листа № АЕ-24/98 від 29.04.1998, виданого Ужгородським міськрайонний судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше неоподаткованих мінімумів доходів громадян, щомісячно з 14.04.1998 і до досягнення його неповноліття, становить 88 061,77 грн.
Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Відповідно до ч.1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі № 572/1762/15-ц висловив правову позицію, згідно з якою зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму за весь період заборгованості шляхом додавання показників за кожен місяць.
У заявленому позові позивач просить стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 55 038,61 грн.
Однак, позивачем не надано належних доказів, які підтверджують заборгованість зі сплати аліментів, несплату яких позивач покладає в основу для стягнення пені.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що із наданих позивачем доказів неможливо встановити обставини невиконання відповідачем рішення суду про стягнення з відповідача аліментів, наявність заборгованості зі сплати аліментів та їх розмір.
Зокрема, позивачем не надано розрахунку державного виконавця, яким би підтверджувалася, як заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів, так і його розмір та період, а також не надано рішення суду про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_2 .
При цьому, факт наявності заборгованості та його розмір в залежності від періоду може змінюватися, і такий має бути доведений заявляючи відповідну позовну вимогу про стягнення пені.
Посилання позивачки на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.09.2023 у справі № 308/14347/23, як на доведення обставин щодо стягнення пені є помилковим.
Як зазначалось вище, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.09.2023 у справі № 308/14347/23 у задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність Ужгородського відділу Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) – відмовлено.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено судом, учасниками справи 308/14347/23 були ОСОБА_6 та Ужгородський відділ Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). У ході судового розгляду досліджувались обставини наявності чи відсутності бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні № № 38221655. ОСОБА_2  до участі у справі № 308/14347/23 залучено не було.
Ухвала Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.09.2023 у справі № 308/14347/23 не має преюдиційного значення для справи, яка є предметом даного розгляду.
Таким чином, докази, подані позивачем, не дають можливості суду встановити невиконання відповідачем судового рішення та час, з якого рішення не виконується, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення пені за несплату аліментів.
Стосовно позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на сина слід зазначати наступне.
Ст. 51 Конституції Українитаст.180 Сімейного кодексу України(далі -СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
На обґрунтування позовної вимоги про стягнення додаткових витрат позивачка вказує, що понесла витрати на навчання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Ужгородському торгівельно – економічному коледжі Київського національного торгівельно – економічного університету в розмірі 18 860 грн., а тому з відповідача просить стягнути додаткові витрати 50 % оплати навчання в розмірі 9 430,00 грн.
У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663св21) викладено правові висновки про те, що особливі обставини, яких стосується стаття 185 СК України, можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 638/13860/16-ц (провадження № 61-16115св19) зроблено висновок, що «навчання дитини у вищому навчальному закладі для здобуття відповідної освіти не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат згідно зі статтею 185 СК України. Також дитина сторін досягла повноліття, тому немає підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 185 СК України».
Зазначені позивачем витрати за оплату навчання в коледжі не носять характер додаткових витрат, визначних ст.185 СК України.
Зокрема, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються ст.199 ЦПК України (утримання дитини, яка продовжує навчання).
Звернення позивача до суду із зазначеними вимогами відбулося 12.12.2023 року, тобто в період часу, коли дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже була повнолітньою, відтак відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 185 СК України.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не доведено оплату за навчання по договору про надання освітньої послуги №75 від 20.08.2014.
Згідно з п.3.1. договору обов`язок з оплати освітньої послуги покладено на замовника, яким являється  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Доказів оплати позивачем ОСОБА_1 послуг за договором №75 від 20.08.2014, суду не надано.
Отже, враховуючи положення статей 180, 181, 185 СК України, суд дійшов до вірного висновку, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат відсутні.
Обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання, позивачка зазначила, що їх спільний з відповідачем син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в періоді з 01.09.2014 по 30.06.2017 навчався в Ужгородському торгівельно – економічному коледжі Київського національного торгівельно – економічного університеті, у зв`язку із цим потребував матеріальної допомоги, а відповідач добровільно матеріальної допомоги не надавав, а тому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжив навчання, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з 15.11.2015, і до закінчення навчання 30.06.2017.
Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Аналіз ст.ст.199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.
Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу – із дня подання такої заяви. 
Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (ч.2 ст.191 СК України).
Однак, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України позивачка не подала докази на підтвердження того, що вона вживала заходи, спрямовані на одержання саме аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання, але не могла отримати їх у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 ухилявся від сплати таких аліментів.
Таким чином, вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам і наданим доказам, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявленого позову.
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 30 грудня 2024 року.
Головуючий :
Судді: