ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/68/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/363/17 Категорія: 307010000 	Піньковський Р.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року	м. Черкаси	

       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Івануса А.Д.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ;
представник позивача – адвокат Мельник Олег Федорович;
відповідач – ОСОБА_3 ; 
представник відповідача - адвокат Прудивус Микола Анатолійович;
особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

20.01.2017 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3  про визнання заповіту недійсним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Умані, Черкаської області у віці 35 років помер її колишній чоловік, батько їх сина - ОСОБА_4 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна. Позивач, як представник неповнолітнього спадкоємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняла спадщину, подавши заяву до нотаріальної контори, де їй було повідомлено про те, що за життя ОСОБА_4 за п`ять днів до своєї смерті склав заповіт на користь відповідача по справі – ОСОБА_3 .
Отримавши копію вказаного заповіту, вона пересвідчилася в тому, що 25 липня 2016 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом він матиме право, він заповів своїй рідній тітці ОСОБА_3 .
Із вказаного заповіту, їй також стало відомо, що заповіт підписаний в терапевтичному відділенні Уманської міської лікарні не самим заповідачем, а чоловіком відповідача на користь якої і складений заповіт, оскільки сам ОСОБА_4 в зв`язку з хворобою та слабким станом здоров`я не міг підписати заповіт.
Вказаний заповіт вважає недійсним, оскільки, як їй стало відомо, останній рік свого життя ОСОБА_4 постійно вживав спиртні напої, внаслідок чого захворів на цироз печінки та у зв`язку із захворюванням печінки та больовим синдромом приймав сильнодіючі знеболювальні засоби, які впливали на його психічний стан та здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.
У зв`язку з викладеним просить суд заповіт складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , 25 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Імбері Я.С., зареєстрований в реєстрі за № 605 визнати недійсним.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено.
Заповіт, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 25 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Імбері Я.С., зареєстрований в реєстрі за № 605 визнано недійсним.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , сплачений судовий збір у розмірі 960 грн., витрати за проведення експертизи у розмірі 43035 грн. 20 коп., а також витрати на правову допомогу у розмірі 16 000 грн.
Заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 січня 2017 року у вигляді заборони нотаріусу видавати свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 – скасовано.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наявних в матеріалах справи доказів, а саме висновку судово-психіатричного експерта № 368 від 17.07.2023 року згідно якого, ОСОБА_4 на час складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій надавати їм належну оцінку та керувати ними.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Вказує, що ОСОБА_5 дійсно мав фізичні вади, викликані хворобами, зокрема цирозом печінки, гепатитом, однак сам по собі факт наявності у заповідача тяжкої хвороби не є достатнім доказом його фізичної неспроможності в межах необхідних для волевиявлення і складання заповіту, та не спростовує презумпцію його психологічного здоров`я.
Скаржник посилається на покази свідків, які були допитані в ході судового розгляду справи ( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ), які повідомили, що на момент посвідченого заповіту ОСОБА_4 був в нормальному психологічному стані. Покази двох свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (колишніх друзів померлого), які повідомили, що вони неодноразово з ОСОБА_4 до його смерті розпивали алкогольні напої, та точно пам`ятають, що останній був в поганому стані, не розумів значення своїх дій та не міг їх усвідомлювати вважає некоректними.
Вказує, що жоден медичний документ не встановлює ознак захворювань як: прояви психічного розладу, психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, алкогольної енифалопатії, декомпенсації соматичного захворювання тяжкого ступеню з порушенням свідомості.
Вважає, що в порушення норм ст. ст. 76, 102-106 ЦПК України суд першої інстанції долучив висновок експертів за результатами проведення експертизи після відкриття провадження та закінчення підготовчого засідання у справі, з огляду на те, що порядок подання доказів – під час проведення підготовчого засідання.
21 листопада 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Мельника О.Ф. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.09.2024 року без змін.
Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив та проаналізував наявні у справі докази в їх сукупності, вірно встановив, що за своїм психічним станом ОСОБА_4 під час складання заповіту 25.07.2016 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому позовні вимоги щодо визнання заповіту недійсним є належно обґрунтованими.
Вказує, що відповідачем до суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростував обставини, зазначені позивачем у позові, зокрема і висновком посмертної судово-психіатричної експертизи.
18 листопада 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника відповідача – адвоката Придивуса М.А. надійшла відповідь на відзив в якій зазначається, що позивачем необґрунтовано яким чином послідуюче приймання сильнодіючого знеболювального вплинуло чи могло вплинути на здатність ОСОБА_11 розуміти значення своїх дій та ними керувати. Позивачем не спростовано доводи апеляційної скарги, про те, що якими саме медичними документами підтверджуються всі перелічені діагнози, та на підставі яких саме медичних документів станом на день посвідчення спірного заповіту – 25 липня 2016 року було встановлено судовими експертами – психіатрами всі перелічені діагнози. Вказує, що суд першої інстанції не навів переконливих та жодних аргументів, чому ним не враховуються дані медичної документації. В справі відсутні будь-які клопотання позивача про залучення та направлення додаткових доказів у справі в ході підготовчого провадження, зокрема з яких би вбачалося джерело походження та оригінальність (правдивість) характеристики на Слободяника А.С. від голови ОСББ «Софія-6».
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При розгляді справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно Христинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть № 550 (т.1, а.с.7).
У відповідності до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Христинівського районного управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та матір`ю якого є ОСОБА_1 – позивач по справі (т.1, а.с.6).
Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 була заведена 11.08.2016 року Уманською міською державною нотаріальною конторою за № 252/2016, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі сформованим 11.08.2016 року за № 44736781 (т.1, а.с.8).
Згідно заповіту, складеного 25 липня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 605, посвідченого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Імбері Я.С., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 все своє майно, права та обов`язки заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.5).
ОСОБА_1 звертаючись в суд з даним позовом позовні вимоги обгрунтувала тим, що померлий на момент укладення заповіту не міг усвідомлювати, контролювати, та керувати своїми діями у зв`язку з незадовільним станом здоров`я та пияцтвом. 
Вказані обставини підтверджуються складеним заповітом відповідно до якого зазначене наступне: «Заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_4 , у зв`язку з хворобою ОСОБА_4 , за його дорученням, у його та нотаріуса присутності текст заповіту підписано ОСОБА_8 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 хворий на цироз печінки, перебуває у слабкому стані і не може особисто прочитати текст заповіту уголос, за його дорученням, у його присутності та у присутності нотаріуса, текст заповіту до його підписання уголос зачитаний запрошеними ним свідками ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 . Особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено. Особи свідків, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено. Особу ОСОБА_8 , який підписав заповіт у присутності нотаріуса встановлено, його дієздатність перевірено. У зв`язку з хворобою та слабким станом здоров`я ОСОБА_4 , заповіт підписано в терапевтичному відділенні Уманської міської лікарні за адресою: Черкаська область, м. Умань, вул. Шевченка, будинок 50.» ( т.1, а.с.5).
За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.
Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).
Тобто, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19.
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29.03.2023 року за клопотанням ОСОБА_1 та її представника адвоката Мельника О.Ф. було призначено судом посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи міг ОСОБА_4 на час складання ним заповіту, а саме 25 липня 2016 року усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними (т1. а.с.234).
Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 368 від 17.07.2023 року, експертна комісія прийшла до висновку про наявність у ОСОБА_4 на час складання ним заповіту, а саме 25.07.2016 року, проявів психічного розладу у формі психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю з проявами алкогольної деградації особистості, алкогольної енцефалопатії, алкогольного цирозу печінки, декомпенсації соматичного захворювання тяжкого ступеня з порушеннями свідомості, симптомами оглушення (F-06.8 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), через що ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними (т.1, а.с.242-245).
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У частині другій статті 1257 ЦК України вказано, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
За статтею 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Такий правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 359/3849/14-ц, від 16 травня 2022 року в справі № 127/8183/19, від 27 травня 2022 року в справі № 752/5238/16-ц, від 22 вересня 2022 року в справі № 757/28174/18-ц.
Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.
Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Для визначення психічного стану  ОСОБА_12  на момент складення заповіту, суд першої інстанції відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України призначив посмертну судово-психіатричну експертизу.
Як зазначалося вище, згідно висновку судово-психіатричного експерта № 368 від 17.07.2023 року ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними (т.1, а.с.246).
Отже, у посмертній судово-психіатричній експертизі зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент складання ним заповіту.
Висновок експертизи не викликає сумнівів в його правильності, незаконності чи необґрунтованості, чи таким, що складений з порушенням норм чинного законодавства.
З урахуванням вищевикладених обставин справи, встановивши, що відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_4 на час укладення ним заповіту, а саме 25.07.2016 року страждав на психічний розлад у формі психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю з проявами алкогольної деградації особистості, алкогольної енцефалопатії, алкогольного цирозу печінки, декомпенсації соматичного захворювання тяжкого ступеня з порушеннями свідомості, симптомами оглушення (F-06.8 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), та на час укладення ним заповіту від 25.07.2016 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та наявність підстав для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експертизи не відповідає критеріям законності та достовірності, суперечить матеріалам справи та не може бути прийнятий в якості доказу, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки вказаний висновок є достатньо повним і однозначним. Належних, достатніх і допустимих доказів складення вказаного висновку з порушенням чинного законодавства відповідачем не надано.
Доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до суто формальних міркувань та стосуються безпосередньо матеріалів, на підставі яких проводилася експертиза, що було перевірено експертом під час проведення дослідження (експертизи). 
Що стосується доводів скаржника щодо призначення експертизи після закінчення підготовчих дій, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтею 222 ЦПК України головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. 
Тобто навіть після закінчення підготовчого засідання не виключається можливість подання до суду відповідних клопотань, натомість такі клопотання не лише мають бути обґрунтовані особою, яка подає відповідне клопотання, а й судом мають бути встановлені відповідні обставини із врахуванням думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи і ухвалюється процесуальне рішення. У цьому виявляється принцип «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється» (Рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» від 27 травня 2013 року, пункт 106)».
Зазначене узгоджується із можливістю суду першої інстанції за наявності певних обставин прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження, що узгоджується із практикою Верховного Суду (постанови від 16 грудня 2021 року у справі № 910/7103/21, та від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/6085/20).
У даному випадку, як вбачається з матеріалів справи до закінчення підготовчого засідання заявлялося клопотання про призначення експертизи, яке було ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.09.2021 року задоволено, проте за відсутності амбулаторної картки ОСОБА_4 , детальної характеристики з місця проживання, показів свідків Комунальним некомерційним підприємством «Черкаська обласна психіатрична лікарня Черкаської обласної ради» (судово-психіатричною експертною комісією) було повернуто матеріали справи до суду без виконання (т.1, а.с.165).
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України «призначення експертизи після закінчення підготовчого провадження» не відносяться до підстав для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 вересня 2024 року– без змін.
       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 вересня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 19 березня 2025 року.

Судді