ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
25 лютого 2025 року
м. Харків
справа № 639/6535/23
провадження № 22-ц/818/389/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Смелянець К.І.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Харківська міська рада, 
третя особа - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 липня 2024 року, постановлене під головуванням судді Баркової Н.В., -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що при винесенні рішення судом першої інстанції не надано належної оцінки правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, не враховано принципу диспозитивності та засад змагальності сторін, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти. Зазначає, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, можуть свідчити саме про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, які викладені позивачем у позовній заяві та поясненням свідків, що мають документальне підтвердження щодо спільного проживання та ведення спільного господарства, придбання майна для спільного користування у зазначений період. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду першої інстанції достатньо достовірних та належних доказів в розрізі положень статей 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склались усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, а отже відсутні докази на підтвердження факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом не менш як п`ять років до часу смерті ОСОБА_3 .
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 56-58).
Після її смерті відкрилась спадщина.
З Акту № 003223 від 13.07.2022 року виданого КП «Ритуал» ХМР та з договору-замовлення №548 від 19.07.2022 року, укладеного позивачем, з КП «Ритуал» ХМР на організацію та проведення поховання убачається, що ОСОБА_1 займався організацією поховання ОСОБА_3 , сплатив за ці послуги відповідно до акту КП «Ритуал» ХМР від 19.07.2022 року (а.с.18-20, 24). 
Відповідно до листа ВП №1 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області від 18.07.2022 року ОСОБА_1 надано дозвіл на отримання дозволу на видачу лікарського свідоцтва на смерть (а.с.38). 
На підставі листа прокурора Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова від 18.07.2022 року ОСОБА_1 надано дозвіл на захоронення та кремацію трупа ОСОБА_3 (а.с.39).
25.08.2022 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Другої ХМДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і зазначив, що він є спадкоємцем за законом четвертої черги згідно ст.1264 ЦК України, оскільки з 2015 року фактично проживав з померлою однією сім`єю, тобто не менше, ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, а спадкоємців 1-3 черг немає (а.с.40).
На підставі заяви ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 державним нотаріусом Другої ХМДНК 25.08.2022 року заведена спадкова справа № 206/2022, номер у спадковому реєстрі 69610758, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.17).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.05.2023 року №478/02-31 державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Радкевич К.В. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки ним не надано документів, які підтверджують факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Також в постанові зазначено, що Державним нотаріусом за даними Спадкового реєстру 25.08.2022 року здійснено перевірку відсутності/наявності заповіту після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та встановлено, що заповіти від її імені відсутні, спадкоємців за законом першої, другої, третьої черг немає. Мати спадкодавця ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько спадкодавця ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . На час відкриття спадщини ОСОБА_3 у шлюбі не перебувала, дітей у неї не було. Рідний брат спадкодавця ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , рідний брат спадкодавця ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . На час відкриття спадщини ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 одна. До Другої ХМДНК крім заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини інших заяв від будь-яких інших осіб про прийняття спадщини не надходило. На час відкриття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі не перебували, що підтверджується інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 04.05.2023. Згідно інформації з Реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 28.06.2022 року спадкодавець ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 одна. ОСОБА_1 з 22.06.2011 та на теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.41-42).
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 ;
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Даний факт вбачається з наданих позивачем копій свідоцтв про смерть (а.с.49-52).
З Актів № 002911, № 000111 та договору-замовлення № 004654 на організацію та проведення поховання свідчать про те, що ОСОБА_3 займалася організацією поховання братів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.59- 62).
ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_9 , змінив прізвище на ОСОБА_9 , про що в книзі реєстрації актів про переміну прізвища 22.03.1996 року зроблено запис №14 і видано відповідне свідоцтво НОМЕР_1 (а.с 48).
ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 і його батьками зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , про що зроблено актовий запис №11 15.02.1949 року і підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно 13.05.2009 року (а.с.55).
Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 452127 від 28.07.2005 року, власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1000 га кадастровий номер 6310137900:16:004:0002 був ОСОБА_5 (а.с.82).
На підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 03.02.2010 року, посвідченого державним нотаріусом, ОСОБА_5 подарував сину ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1000 га кадастровий номер 6310137900:16:004:0002 (а.с.46-47).
Згідно з договором про поділ спадкового майна, укладеного 28.02.2020 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого державним нотаріусом Другої ХМДНК Волохіною О.В., р.6-109, сторони договору є спадкоємцями за заповітом, що посвідчений П`ятою ХДНК 03.02.2010 року за р. № 3-55 на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 їх рідного брата ОСОБА_6 , та за даним договором у власність ОСОБА_3 переходить: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,0885 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310137900:14:014:0001; у власність ОСОБА_3 переходить житловий будинок АДРЕСА_2 ; земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310137900:16:004:0002 (а.с.43).
Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.02.2020 року державним нотаріусом Другої ХМДНК Волохіною О.В., р. № 6-110 та р. № 6-111., вбачається, що спадкоємцем майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 , а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0885 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310137900:14:014:0001, на підставі заповіту, посвідченого П`ятою ХДНК 03.02.2010 року за р. № 3-55 та Договору про поділ спадкового майна, посвідченого Другою ХМДНК 28.02.2020 р. № 6-109, є його сестра ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.44-45). Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 виготовлено на замовлення ОСОБА_3 (а.с.63-70). Право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0885 га кадастровий номер 6310137900:14:014:0001 та на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_4 , зареєстровано за ОСОБА_3 28.02.2020 року, що підтверджується копіями Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.44-45 зворот).
Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 07.11.2000 року № 5550, власником земельної ділянки площею 0,1200 га, що розташована на території Таранівської сільської ради с.т «Пролісок» ділянка № НОМЕР_2 , є ОСОБА_6 (а.с.84). Однак даних щодо переоформлення права власності на вказану земельну ділянку на спадкоємців позивачем суду не надано.
Позивачем при зверненні з позовом надано звіт про оцінку майна (експертну грошову оцінку), здійснений Суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_10 19.11.2023 року, відповідно до якого ринкова вартість земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована на території Таранівської сільської ради Чугуєвського району Харківської області, садове товариство «Пролісок», ділянка № НОМЕР_2 , на дату оцінки може складати 66300, 00 грн.; ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним 0,0885 га кадастровий номер 6310137900:14:014:0001 становить 492400, 00 грн.; ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки під ним 0,1000 га кадастровий номер 6310137900:16:004:0002 становить 1310000,00 грн. (а.с.93-95).
Крім того з матеріалів справи убачається, що:
- ОСОБА_7 придбала на підставі договору купівлі-продажу державного майна (акцій) (АО «Елеватормельмаш») і їй було видано 24.04.1996 року сертифікат №5075 ВАТ «Елеватормлинмаш» про належність 21 простої іменної акції номінальною вартість 50000 крб. на загальну суму 1050000 крб.
ОСОБА_6 придбав на підставі договору купівлі-продажу державного майна (акцій) (АО «Елеватормельмаш») і йому було видано 24.04.1996 року сертифікат №288 ВАТ «Елеватормлинмаш» про належність 31 простої іменної акції номінальною вартість 50000 крб. на загальну суму 1550000 крб.;
- ОСОБА_5 придбав на підставі договору купівлі-продажу державного майна (акцій) (АО «Елеватормельмаш») і йому було видано 24.04.1996 року сертифікат №5076 ВАТ «Елеватормлинмаш» про належність 21 простої іменної акції номінальною вартість 50000 крб. на загальну суму 1050000 крб.;
- ОСОБА_3 придбав на підставі договору купівлі-продажу державного майна (акцій) (АО «Елеватормельмаш») і йому було видано 24.04.1996 року сертифікат №324 ВАТ «Елеватормлинмаш» про належність 31 простої іменної акції номінальною вартість 50000 крб. на загальну суму 1550000 крб.
ОСОБА_3 придбала на підставі договору купівлі-продажу державного майна (акцій) (АО «Елеватормельмаш») і їй було видано 24.04.1996 року сертифікат №5114 ВАТ «Елеватормлинмаш» про належність 21 простої іменної акції номінальною вартість 50000 крб. на загальну суму 1050000 крб.
Однак даних щодо переоформлення або видачу свідоцтва про право на спадщину щодо всіх вказаних вище сертифікатів на ім`ї ОСОБА_3 суду не надано.
ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності з 16.08.2021 року безстроково, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №880110 (а.с.14,15).
З довідки КНП «Міська лікарня №3» ХМР від 17.10.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , інв. 2 гр. мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та знаходиться під наглядом лікарів КНП «Міська лікарня №3» ХМР. З лютого 2023 року декларація про вибір лікаря з КНП Міська лікарня №3» ХМР розірвана, заключна в іншому закладі (а.с.21).
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №558 від 30.08.2005 року (а.с.16).
Доказів на підтвердження неукладення позивачем нового шлюбу після розірвання шлюбу з ОСОБА_11 суду першої інстанції не надано. З клопотаннями про витребування відповідних доказів позивач до суду першої інстанції також не звертався.
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що 16.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просив встановити факт його постійного проживання в період з липня 2015 року по 28.06.2022 року разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02.08.2023 року в задоволенні позову було відмовлено за недостатності доказів постійного проживання на протязі останніх п`яти років. Заочне рішення ОСОБА_1 було оскаржено, оскільки суд не надав позивачу час для надання доказів, а також не надав оцінку пред`явленим доказам. Постановою Харківського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року заочне рішення Жовтневого суду м. Харкова змінено, відмовлено з задоволені позову з інших мотивів, а саме через те, що ОСОБА_2 не може бути відповідачем по справі, оскільки спадщину у встановлений строк не прийняв, а належним відповідачем повинна бути Харківська міська рада. Справа повинна розглядатися в позовному провадженні. Крім того апеляційний суд в мотивувальній частині постанови зазначив, що висновок суду першої інстанції про ненадання належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_3 , ведення ними спільного бюджету, господарства та побуту, спільної праці, тобто недоведеність позовних вимог, є помилковим та передчасним.
Між тим, як зазначає позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , місце народження - Україна, Харківської області, село хут. Вишневий сад, яка на час відкриття спадщини була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Мати спадкодавця, ОСОБА_12 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько спадкодавця - ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . На час відкриття спадщини ОСОБА_3 у шлюбі не перебувала. Дітей у ОСОБА_3 не було. Рідний брат спадкодавця ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , другий рідний брат ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . На даний час залишився третій старший брат ОСОБА_13 , який мешкає в Красноградському районі Харківської області і стосунки при житті з сестрою не підтримував,спадщину не прийняв і заяву до нотаріуса у встановлений строк не надав, тому відповідачем в позовній заяві не вказаний, як про це вказав в постанові апеляційний суд. ОСОБА_1 є цивільним чоловіком померлої ОСОБА_3 . З 30.08.2005 року ОСОБА_14 офіційно був розлучений і по теперішній час офіційно не одружений. У червні 2015 року ОСОБА_14 познайомився з ОСОБА_3 , а з липня 2015 року став постійно проживати у неї за адресою АДРЕСА_2 . Спочатку допомагав по господарству, а потім вони стали жити як чоловік та дружина, разом вирішувати сімейні справи та вести спільне господарство, разом відвідувати лікарню №3 Новобаварського району. Всі витрати робили за сумісні кошти, робили заощадження. Кореспонденцію отримували за місцем проживання. Разом з ОСОБА_15 запрошувалися на свята, ходили в гості, разом їздили на дачу, обробляли землю, збирали врожай, робили на зиму заготовку продуктів харчування і консервацію. Коли розпочалась війна, вони продовжували жити по вул. Бакинська, 102, однак 22.05.2022 року разом поїхали до м. Львів, де також мешкали сумісно. 15.06.2022 року ОСОБА_15 поїхала до м. Харків отримати пенсію і звернутися в лікарню, оскільки погано себе почувала. Через десять днів вона обіцяла повернутися, однак з 17.06.2022 року перестала відповідати на дзвінки. Позивач захвилювався і терміново виїхав до м. Харків, де в помешканні виявив труп ОСОБА_3 , після чого викликав поліцію. ОСОБА_1 здійснив кремацію, а потім поховання померлої ОСОБА_3 на місцевому кладовищі пос. Лідне. Поминки та поховання ОСОБА_1 зробив за власні кошти. Спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , складається із домоволодіння по АДРЕСА_2 і домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельних ділянок під ними, а також земельної ділянки в Зміївському районі і акцій Заводу «Елеватормельмаш». Останнє домоволодіння ОСОБА_3 прийняла в спадщину після смерті брата ОСОБА_16 , про що свідчить договір про прийняття спадщини. Акції Заводу «Елеватормельмаш» ОСОБА_3 також прийняла після смерті своїх батьків і рідних братів. ОСОБА_13 є старшим братом спадкодавця, народився ІНФОРМАЦІЯ_9 , його батьками є ОСОБА_5 і ОСОБА_7 . Після сварки в сім`ї, образившись на родичів, ОСОБА_8 22 березня 1996 року змінив своє прізвище на дівоче прізвище своєї матері - ОСОБА_17 . Іншими дітьми були ОСОБА_6 (помер ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Дітей у них не було. Немає дітей і у ОСОБА_13 . Протягом шестимісячного процесуального строку, як встановленого ст.1270 ЦК України, позивач ОСОБА_1 , 25.08.2022 року звернувся в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, однак йому 04.05.2023 року була видана постанова нотаріуса про відмову. Інші спадкоємці, які могли б прийняти спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , крім ОСОБА_1 та ОСОБА_13 , відсутні. ОСОБА_13 спадщину у встановлений строк не прийняв і не може бути спадкоємцем. ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті своїх батьків і двох братів, продовжувала проживати в спільному домоволодінні, і у встановлений строк звернулась до нотаріальної контори. ОСОБА_1 проживав в одному приміщені зі спадкодавцем. За період спільного життя ОСОБА_18 і ОСОБА_1 придбали багато речей, однак квитанції не збереглися, ремонтували кришу та укріплювали сарай, проводили ремонт в домі, квитанцію на придбання будівельних матеріалів ОСОБА_1 надав. Крім того ОСОБА_1 погасив заборгованість за газопостачання.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Згідно вимог статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.
Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
Що стосується факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період, з липня 2015 року, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.
При цьому, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Ці особи можуть перебувати у родинних стосунках або стосунках свояцтва, не перебувати у будь-яких з цих стосунків, або бути і в тих, і в інших стосунках. Домогосподарство може складатися з однієї особи.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
В той же час, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з з липня 2015 року по час смерті ОСОБА_3 однією сім`єю, наявність у них спільного побуту, взаємні права та обов`язки.
Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, на які посилається позивач, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року, справа №552/6659/16-ц, провадження № 61-36768св18.
Разом з тим колегія суддів зауважує, що жодного доказу спільного відпочинку, спільної присутності на святах, тощо позивачем суду не надано.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 761/38043/17, провадження № 61-47739 св 18.
Надані позивачем до суду першої інстанції письмові докази, на підтвердження вказаного факту, мають безособовий характер і не свідчать про придбання саме ОСОБА_1 побутової техніки, будівельних матеріалів та сплату за комунальні послуги за адресою реєстрації місця проживання спадкодавця ОСОБА_3 . Позивач був і є зареєстрованим за іншою, ніж ОСОБА_3 , адресою, яка також належить територіально до Новобаварського району м. Харкова. Отже довідку КНП «Міська лікарня №3» ХМР, де вказано місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 , суд оцінює критично. Більш того, як вказав сам позивач в позові і підтвердили свідки, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на момент смерті останньої взагалі знаходились в різних містах такий час, який навіть не надав можливості встановити причину смерті ОСОБА_3 у зв`язку зі скелетуванням трупу, який був знайдений в її будинку. Жодних письмових доказів проживання позивача та ОСОБА_3 у м. Львів під час військового стану суду також не надано. 
Свідки під час їх допиту в судовому засіданні суду першої інстанції повідомили суду лише дату їх знайомства з ОСОБА_1 в 2015 році, але точний час проживання однією сім`єю ОСОБА_1 зі спадкодавцем не зазначали. 
Також позивачем не надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанцій доказів, що він в період з липня 2015 року по 28 червня 2022 року не перебував у іншому шлюбі. Клопотання про витребування цих даних, позивачем також не заявлялось.
Виходячи з вищевикладеного судова колегія не вбачає наявних в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що між ОСОБА_1 та спадкодавицею склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.
Такі правові висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 750/12880/19 (провадження № 61-8759св20).
Не спростовують зазначених висновків і надані позивачем письмові документи, зокрема, скарга надрукована від імені ОСОБА_3 , яка на його думку, написана саме ОСОБА_3 ще 23.06.2022 року, та нею ж і направлена засобами поштового зв`язку. Однак з даної скарги не зрозуміло, на чиє ім`я написана скарга та кому вона була адресована, також не зрозуміло, що знаходилось в конверті, який повернувся за закінченням терміну зберігання, який наданий позивачем на підтвердження факту сумісного проживання позивача та спадкодавиці. Суд не може вважати доведеним, що скарга від імені ОСОБА_3 датована 23.06.2022 року, була складена саме нею. Так після проведення розтину трупа ОСОБА_3 , що знайдено 28.06.2022 року по АДРЕСА_2 встановлено, що причину її смерті встановити не можливо через гнилісні зміни та скелетування трупа. З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає неможливим встановити, чи була ОСОБА_3 жива станом на 23.06.2022 року.
Наявність документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця, а також інших особистих документів, наданих позивачем до суду не є доказом проживання з померлою однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, перебування із нею у фактичних шлюбних відносинах чи спільного постійного проживання на час відкриття спадщини.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції не знайшли свого підтвердження і посилання позивача щодо здійснення ним матеріального забезпечення ОСОБА_3 .
З показів свідків допитаних в суді першої інстанції вбачається, що позивача бачили разом з ОСОБА_3 ; зазначають, що вони мешкали разом; вказують, що ніхто інший за адресою мешкання спадкодавця не проживав.
Проте такі покази свідків за відсутності інших доказів не є достатніми для висновку про доведеність позовних вимог.
Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку, що матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду першої інстанції достатніх, достовірних та належних доказів відповідно до вимог статей 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що між ним та ОСОБА_3 склались усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, а отже відсутні докази на підтвердження факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
У зв`язку із недоведеністю факту постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років до часу відкриття спадщини, підстав для визнання за позивачем права на спадщину не вбачається.
Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про залишення позовних вимог без задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 липня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                 О.В. Маміна
Судді:                                                                       Н.П. Пилипчук
В.Б. Яцина

Повне судове рішення виготовлено 26.02.2025 року.