ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 січня 2025 року	Львів	Справа № 500/941/24 пров. № А/857/12753/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                        Глушка І.В., Довгої О.І. 
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року (суддя- Подлісна І.М., ухвалене в м. Тернопіль) у справі № 500/941/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
                                                            ВСТАНОВИВ:
19 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати її пенсії з 01.06.2022 року та виплати заборгованості з 01.06.2022 по 30.11.2022 року, згідно заяви поданої представником за довіреністю ОСОБА_2 неправомірними. Зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області провести поновлення з 01.06.2022 року та здійснити виплату заборгованості з 01.06.2022 по 30.11.2022 року пенсії ОСОБА_1 , згідно заяви поданої представником за довіреністю ОСОБА_2 .
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржило Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, та з наведених в ній підстав, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняте нове про відмову в задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу рішення суду першої інстанції поданий не був.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної  скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна  скарга не підлягає до  задоволення з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що позивачка    ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням, який видано 06 березня 1989 року (№ НОМЕР_1 ).
Позивачка у січні 2024 року звернулась через представника за довіреністю до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою до начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про виплату нарахованої суми пенсії з 01.06.2022 по 31.11.2022, відповідно до ч.1, 2 ст.46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В даний час позивач проживає в Канаді в провінції Альберта в місті Едмонті.
Листом від 29.01.2024 № 1104-625/П-02/8-1900/24, на  заяву позивачки, яка була подана представником за довіреністю про виплату за період з 01.06.2022 по 30.11.2022 заборгованості Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, надало відповідь у який зазначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; з 01.12.2022 року виплату пенсії припинено у зв`язку з її неотриманням протягом періоду з 01.06.2022 по 30.11.2022, а також, що заява про поновлення виплати пенсії подається заявником особисто до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (сервісний центр). Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 року рішення від 20.07.2023 року Тернопільського окружного адміністративного суду справа №500/2388/23 залишено без змін, яким позов задоволено, та визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області поновити виплату раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 01.05.2023.
Частиною 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. В зв`язку з вищенаведеним та на підставі виданої мною довіреності, представник просив виплатити заборгованість по нарахованих сумах пенсії, на виплату яких я мала право, але не отримала своєчасно з власної вини за період з 01.06.2022 по 31.11.2022 року.
Відтак, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на підставі поданої заяви від представника позивача відмовилось виплатити їй заборгованість по нарахованих сумах пенсії, на виплату яких вона мала право, але не отримала своєчасно з власної вини за період з 01.06.2022 по 30.11.2022.
З 01.06.2022 по даний час їй пенсія не виплачується, а тому виникла заборгованість по виплаті нарахованих сум пенсій.
Позивачка не погодившись із даною відмовою пенсійного органу, звернулася до суду з даним позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.
Статтею 1 Закону №1058-IV визначено, що пенсія – це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005р. затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Наведений вище Порядок №22-1 передбачає можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його представником, який діє на підставі виданої йому довіреності, (п.1.1, 1.3,4.1,4.2 Порядку).
Поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії (п.2.8 Порядку № 22-1).
Відсутність у пункті 1.3 Порядку №22-1 згадки про заяви з приводу поновлення виплати пенсії не можна тлумачити як заборону подання таких заяв представниками пенсіонерів, що виїхали на постійне проживання за кордон.
Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а, 21.12.2020 у справі № 229/4165/17 та від 20.01.2022 у справі № 280/4551/21.
Волевиявлення щодо виплати належної мені пенсії оформлено письмово що не суперечить жодній нормі чинного законодавства, а проживання за межами України не може бути підставою для зупинення виплати належної їй пенсії у зв`язку з тим, що позивачка є застрахованою особою, а тому має безумовне право на пенсійне забезпечення.
Кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав. Позивачі як громадяни України незалежно від країни свого проживання вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, зокрема, і правом на пенсійне забезпечення.
Громадяни України, які проживають за її межами мають такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, поза як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Згідно статті 1, 3 та 8 Конституції України людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні в соціальній і правовій державі, в якій визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до статті 22 та 64 право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. І). Ратифікувавши вказану Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Відтак, з боку відповідача наявна протиправна бездіяльність щодо невиплати належної мені пенсії у зв`язку з тим, що Головне управління пенсійного фонду України в Тернопільській області діяло не у порядок та спосіб передбачений Законом.
Разом з тим, доводи відповідача про те, що для виплати пенсії за довіреністю пенсіонер повинен звернутись особисто до сервісного центру Пенсійного фонду України, не просто звужує конституційне право позивачки на звернення до Пенсійного фонду України через уповноваженого представника, а й взагалі унеможливлює право пенсіонера, який проживає за кордоном, на отримання пенсії.
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) дійшов висновку проте, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала ст.14 Конвенції, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й перебувають в цих державах тимчасово, а тому вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, належним чином не заперечені відповідачем.
З врахуванням наведеного судом першої інстанції підставно задоволено позов.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-
                                                        ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 500/941/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга