ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 1416/7113/12
провадження № 61-15407св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ярової Світлани Вікторівни на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року в складі колегії суддів Коломієць В. В., Серебрякової Т. В., Ямкової О. О.
 
в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної  заяви
 
У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ)  «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 10 007,16 грн. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
10 грудня 2012 року заочним рішенням Ленінського районного суду                                 м. Миколаєва позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» борг за кредитним договором в розмірі 10 097,16 грн.
17 вересня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду                                 м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року залишено без задоволення.
11 листопада 2024 року ухвалою Миколаївського апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року відмовлено.
Апеляційний суд мотивував висновки тим, що строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення повинен відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, що становить десять днів. У заяві, поданій на виконання вимог ухвали суду про усунення недоліків, не наведено нових поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження вказаного судового рішення в період з дати постановлення ухвали, якою залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без задоволення, до дати звернення вперше з апеляційною скаргою - 17 жовтня 2024 року, які б могли свідчити про наявність обставин, за яких заявник не подав апеляційну скаргу в передбачений законом строк та які б виправдали пропуск строку, тому у відкритті апеляційного провадження а справі необхідно відмовити.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
20 листопада 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга
представника ОСОБА_1 - адвоката Ярової С. В. на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, в якій вона просить її скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що строк на апеляційне оскарження заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року становить тридцять днів з дати постановлення ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення від 17 вересня     2024 року. Станом на 17 жовтня 2024 року, коли вперше подана апеляційна скарга, строк на апеляційне оскарження не пропущений. 
Апеляційний суд не взяв до уваги висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року в справі № 2-4889/11, від 24 лютого 2021 року в справі № 243/2181/16-ц, від 24 червня 2021 року в справі № 753/9460/16-ц, щодо застосування процесуального закону. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.  
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                                  від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України вказано, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), висновки якого належить застосовувати судам, вказав, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 06 грудня 2007 року у справі «VOLOVIK v. UKRAINE», № 15123/03, параграфи 53, 55). 
 
Запровадження строку, в межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків. 
 
У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61). 
 
Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню. 
 
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску. 
 
Згідно з практикою ЄСПЛ під час застосування процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «Товариства з обмеженою відповідальністю «Фріда» проти України»). 
 
У контексті справи, яка переглядається, строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення є одним з інструментів забезпечення принципу правової визначеності, адже право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції за заочного розгляду справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним  порядку та строку звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення. 
 
Законодавець встановив темпоральні обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення. 
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII).
 
Відповідно до підпункту 13 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIIIсудові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У цій справі на момент набрання законної сили заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року діяв ЦПК України                      2004 року.
 
ЦПК України 2004 року (як і новий кодекс 2017 року) встановлює для відповідача особливий порядок оскарження заочного рішення - шляхом подання до суду, що його ухвалив, заяви про перегляд цього рішення, а також загальний порядок - апеляційне оскарження.
 
Відповідно до частини четвертої статті 231 ЦПК України 2004 року (в редакції на момент набрання законної сили заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року) в  разі  залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення  заочне  рішення  може  бути  оскаржене  в  загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі  строк  на апеляційне оскарження рішення  починає відраховуватися з дати постановлення  ухвали  про  залишення  заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
 
Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду                        м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року залишено без задоволення ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2024 року.  
 
У разі постановлення ухвали про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення об`єктом оскарження в суді апеляційної інстанції є не ухвала про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, а безпосередньо заочне рішення, перегляд якого буде здійснюватися саме за апеляційною скаргою відповідача. 
 
17 жовтня 2024 року адвокат Ярова С. В. через підсистему «Електронний суд» подала до апеляційного суду в інтересах відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва                                  від 10 грудня 2012 року. 
 
Тобто апеляційна скарга подана після набрання чинності Законом № 2147-VIII. 
 
ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
 
Аналогічний правовий висновок виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
 
Відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження в справі під час вчинення процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц).
 
ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня                    2017 року, в частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Аналогічний за змістом припис був передбачений в частині третій статті 2 ЦПК України в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII.
 
Велика Палата Верховного України в постанові від 14 грудня 2022 року в справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) виснувала, що правила оскарження рішення суду першої інстанції визначається процесуальним законом на момент подання апеляційної скарги. 
 
Враховуючи те, що в цій справі ухвала про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишена без задоволення 17 вересня 2024 року, апеляційна скарга подана 17 жовтня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом № 2147-VIII, строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції визначається частиною першою статті 354 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги).
 
Частина перша статті 294 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення, незастосовна до спірних правовідносин. 
 
Такі ж висновки містять постанови Верховного Суду від 09 грудня 2020 року в справі № 2-4889/11, від 24 лютого 2021 року в справі № 243/2181/16-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі та які не враховані апеляційним судом, хоча адвокат відповідача зазначав їх у заяві про усунення недоліків апеляційної скарги (а. с. 153). 
 
Постанова Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі № 753/9460/16-ц, яку також наводить заявник у касаційній скарзі, стосується оскарження рішення суду першої інстанції, ухваленого після набрання чинності Законом № 2147-VIII, тому висновки в наведеній постанові нерелевантні до цієї справи. 
 
Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Роз`яснюючи право на апеляційне оскарження заочного рішення від 10 грудня 2012 року, суд першої інстанції в ухвалі від 17 вересня 2024 року про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного судового рішення визначив, що воно підлягає оскарженню протягом 30 днів з дня постановлення цієї ухвали. 
 
Дотримуючись порядку дій щодо оскарження заочного рішення суду першої інстанції, 17 жовтня 2024 року адвокат Ярова С. В. в інтересах відповідача                       ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду.
 
Пославшись на те, що заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року може бути оскаржене в апеляційному порядку в строки, які передбачені положеннями ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року, та строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення повинен відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, що становить десять днів, апеляційний суд допустив неправильне застосування процесуального закону. 
 
Вперше подана заявником апеляційна скарга поверталася судом ухвалою                          від 23 жовтня 2024 року з тих підстав, що апеляційна скарга в інтересах                    ОСОБА_1 підписана адвокатом Яровою С. В., яка не підтвердила право її підписувати на час звернення з апеляційною скаргою. Суд вказав, що  до апеляційної скарги додано копію договору № 03/2024 року про надання правової допомоги  від 17 червня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Яровою С. В., а також копію ордеру серії ВТ №1019289 від 17 червня 2024 року. Пунктом 2.1 договору № 03/2024 року про надання правової допомоги                             від 17 червня 2024 року передбачено право адвоката, зокрема, в подальшому шляхом підписання до даного договору додаткових угод брати участь у перегляді судових рішень, зокрема оскаржувати рішення, ухвали суду до апеляційної, касаційної інстанції та брати участь під час розгляду справ у цих інстанціях. На виконання ухвали Миколаївського апеляційного суду                                    від 21 жовтня 2024 року адвокатом Яровою С. В. подано до апеляційного суду копію додаткової угоди  від 17 жовтня 2024 року № 1 до договору                             № 03/2024 року про надання правової допомоги від 17 червня 2024 року, якою передбачено представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Яровою  С. В. у суді апеляційної інстанції. Отже, ордер серії ВТ №1019289 від 17 червня                                 2024 року виданий раніше, ніж адвокат Ярова С. В. отримала повноваження на представництво інтересів ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції на підставі додаткової угоди від 17 жовтня 2024 року  № 1 до договору № 03/2024 року про надання правової допомоги від 17 червня 2024 року.
 
28 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ярова С. В. через систему «Електронний суд» повторно подала апеляційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення зазначила, що 17 жовтня 2024 року вона вперше звернулася з апеляційною скаргою на вищевказане заочне рішення, проте ухвалою апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року її апеляційну скаргу було повернуто, оскільки доданий до апеляційної скарги ордер не підтверджував її повноваження. Усунувши недоліки, вона знову звернулася з апеляційною скаргою.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року наведені представником ОСОБА_1 - адвокатом Яровою С. В. у клопотанні про поновлення строку підстави були визнані неповажними, апеляційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших підстав для поновлення цього строку.
Зазначена ухвала мотивована тим, що строк на апеляційне оскарження заочного рішення від 10 грудня 2012 року повинен відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та становить десять днів. Ухвала суду про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення постановлена судом 17 вересня 2024 року, а тому останнім днем для звернення із апеляційною скаргою на заочне рішення суду є - 27 вересня 2024 року. Звернувшись до суду із апеляційною скаргою 28 жовтня 2024 року, тобто із пропуском строків на апеляційне оскарження, в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження представник Ярова С. В. не зазначила причин пропуску строку в період з дати постановлення ухвали, якою залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без задоволення, до дати звернення вперше з апеляційною скаргою - 17 жовтня 2024 року. За таких обставин вказані в клопотанні підстави поновлення строку визнано неповажними, та відповідачу рекомендовано вказати інші підстави для поновлення цього строку.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд посилався на те, що в заяві, поданій на виконання вимог ухвали суду про усунення недоліків, не наведено нових поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження вказаного судового рішення в період з дати постановлення ухвали, якою залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без задоволення, до дати звернення вперше з апеляційною скаргою - 17 жовтня 2024 року, які б могли свідчити про наявність обставин, за яких заявник не подав апеляційну скаргу в передбачений законом строк та які б виправдали пропуск строку, то у відкритті апеляційного провадження а справі необхідно відмовити.
Однак Верховний Суд зауважує, що станом на 17 жовтня 2024 року строк на апеляційне оскарження заочного рішення Ленінського районного суду                              м. Миколаєва від 10 грудня 2012 року пропущений не був. 
Тобто суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми процесуального права щодо визначення строку на апеляційне оскарження заочного рішення. 
Після повернення вперше поданої апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Ярова С. В. невідкладно звернулася з апеляційною скаргою, надавши необхідні документи на підтвердження своїх повноважень як представника відповідача - належним чином оформлений ордер. 
Повноваження адвоката Ярової С. В. підтверджуються також договором про надання правової допомоги, який є тим документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 20 січня 2025 року в справі № 761/5870/24 зазначено, щовідсутність у частині четвертій статті 62 ЦПК України вказівки на договір про надання правничої допомоги зовсім не виключає права адвоката підтвердити такі повноваження безпосередньо договором про надання правничої допомоги, який згідно з частиною першою і змістом частини третьої статті 26 Закону України                       від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» у системному зв`язку одночасно і є тим документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України). 
У своїй практиці ЄСПЛ сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).
Поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»);                       2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справа «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справа «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)).
Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права в подібних правовідносинах викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду                             від 08 лютого 2022 року в справі № 1227/8971/2012. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2020 року в справі                    № 9901/32/20 виснувала, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони в причинному зв`язку з пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Верховний Суд вважає передчасними висновки апеляційного суду щодо пропуску заявником строку на апеляційне оскарження без поважних причин, так як суд помилився щодо порядку обчислення цього строку та не надав оцінки всім доводам заявника з урахуванням наведених вище норм права та фактичних обставин справи.
Внаслідок відмови ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою порушено його право на визначений статтею 6 Конвенції доступ до правосуддя, частиною якого є право на апеляційне оскарження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Суд апеляційної інстанції не дотримався вимог цивільного процесуального закону, тому оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатися законною та обґрунтованою і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до апеляційного суду.
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ярової Світлани Вікторівни задовольнити. 
Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач | О. М. Ситнік
Судді: | В. М. Ігнатенко
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк
| І. М. Фаловська