ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року	Львів	Справа № 460/20647/23 пров. № А/857/18028/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Махаринцем Д.Є. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                      в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних Сил України (далі - ОК “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, відповідач-1), Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генштаб ЗСУ, відповідач-2), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо переміщення за станом здоров`я та зобов`язати відповідачів прийняти рішення про переміщення його за станом здоров`я відповідно до п.90 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №№1153).
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправною бездіяльність ОК “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 про переміщення за станом здоров`я на підставі довідки ВЛК №1630 від 10.02.2023 та зобов`язано ОК “Захід” прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 про переміщення за станом здоров`я на підставі вказаної довідки, про що письмово повідомити ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій через невідповідність висновків суду обставинам справи просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відмова (непогодження командувачем переміщення військовослужбовця ОСОБА_1 ) була здійснена уповноваженою особою, в межах її повноважень та має розцінюватися виключно як рішення щодо непогодження переміщення на конкретний період часу. Наявність такого рішення не позбавляє військовослужбовця звертатися щодо вказаного питання з новим рапортом. 
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивач проходить військову службу за мобілізацією у в/ч НОМЕР_2 .
Згідно довідки ВЛК від 10.02.2023, позивач пройшов медичний огляд у в/ч № НОМЕР_3 та на підставі ст.ст.36б, 26-в, 49-в, 75-в графи ІІ Розкладу хвороб, його було визнано обмежено придатним до військової служби. Протипоказана служба у десантно-штурмових військах, плавскладі, морській піхоті, спеціальних спорудах.
У рекомендаційних листах ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) від 01.03.2023, від 28.04.2023, від 12.06.2023, адресовані командиру в/ч НОМЕР_2 , зазначено, що у командуванні ІНФОРМАЦІЯ_4 позитивно розглянута кандидатура солдата ОСОБА_1 щодо призначення на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони другого відділу Хмельницького районного ТЦКСП Хмельницької області ОК “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” Сухопутних військ ЗСУ, ВОС-100915А, штат №43/063-01, військове звання за штатом “солдат”, 4 тарифний розряд.
На скаргу позивача від 25.04.2023, в/ч НОМЕР_2 листом №1711 від 22.05.2023  повідомила, що така була переадресована до пункту постійної дислокації в/ч НОМЕР_2 17.05.2023 та розглянута. Проінформовано, що службові матеріали на призначення були направлені на адресу ОК “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” 13.03.2023 вихідний №794/КН. 
Листом №2583 від 13.07.2023 на звернення позивача 16.06.2023 на гарячу лінію МО України в/ч НОМЕР_2 проінформувала, що 24.06.2023 до штабу ОК “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” був направлений план переміщення військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до ІНФОРМАЦІЯ_4 вих. в/ч НОМЕР_2 №20711/КП від 24.06.2023.
На скаргу позивача щодо неприйняття командуванням в/ч НОМЕР_2 рішення щодо розгляду рапорту ІНФОРМАЦІЯ_6 листом від 01.08.2023 повідомило, що порушені у скарзі питання не належать до компетенції Військової служби правопорядку у ЗСУ, відповідно до статті 7 Закону України “Про звернення громадян” скаргу направлено за належністю до ІНФОРМАЦІЯ_7 для її розгляду та вирішення по суті.
Згідно листа в/ч НОМЕР_1 №501/3/1674 від 03.08.2023, адресоване командиру в/ч НОМЕР_2 , повернуто матеріали до призначення, зокрема, солдата ОСОБА_2 на інше місце служби, оскільки зазначене переміщення не погоджене командувачем військ ОК “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”.
Вважаючи протиправною бездіяльність щодо переміщення для подальшого проходження військової служби, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки, командир (начальник), який має право призначати військовослужбовця на відповідну посаду, за результатом розгляду рапорту про переміщення військовослужбовця за станом здоров`я, на підставі висновку (постанови) ВЛК, повинен прийняти відповідне рішення, то ОК “Захід” допустило протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатом розгляду рапорта позивача про переміщення його з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку ВЛК №1630 від 10.02.2023.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України №548-XIV від 24.03.1999 (далі - Статут).
Статтею 14 Статуту обумовлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (стаття 31 Статуту).
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут ЗСУ, затверджений Законом України №551-XIV від 24.03.1999 (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Статтею 110 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі : прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.
Заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції (ст.111 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Згідно ст.117 Дисциплінарного статуту ЗСУ, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Пунктом 12 Положення №1153 передбачено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генштабу ЗСУ.
Отже, переміщення по службі оформлюється письмовим наказом по особовому складу на підставі відповідних документів, право на видання якого має командир військової частини.
Згідно п.112 Положення №1153, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення.
Переміщення військовослужбовця за станом здоров`я або за станом здоров`я членів його сім`ї здійснюється за рапортом військовослужбовця та за наявності відповідного медичного висновку. Для переміщення в іншу місцевість військовослужбовець до рапорту додає відповідні документи, які підтверджують необхідність зміни місця проживання (п.113 Положення №1153).
Механізм реалізації та порядок організації у ЗСУ виконання вимог Положення №1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція №170).
Відповідно до п.1.5 Інструкції №170, для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються, зокрема, 1) Подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) про переміщення.
Пунктом 4.15 Інструкції №170 передбачено, що переміщення по службі в іншу місцевість військовослужбовців, які мають потребу за станом свого здоров`я або за станом здоров`я членів сімей змінити місце служби і проживання, а також за сімейними обставинами та з інших поважних причин, або на нижчу на один ступінь посаду за ініціативою військовослужбовця (крім військовослужбовців, які займають посади, за якими передбачені військові звання старший лейтенант або молодший сержант (старшина 2 статті)) провадиться на особисте прохання відповідно до підпунктів 2, 3 пункту 82 Положення за рапортом військовослужбовця, поданим за підпорядкуванням.
Пункт 82 Положення №1153 передбачено, що призначення військовослужбовців на посади здійснюється : 1) на вищі посади - у порядку просування по службі; 2) на рівнозначні посади, серед іншого, за сімейними обставинами - на особисте прохання; 3) на нижчі посади, серед іншого, за сімейними обставинами - на особисте прохання.
Крім рапорту військовослужбовця, підставами для прийняття рішення щодо його переміщення за станом здоров`я, сімейними обставинами чи з інших поважних причин є постанова (висновки) військово-лікарської та лікарсько-консультативної комісій, акт обстеження сімейного стану, документи, що підтверджують наявність і вік дітей, наявність житла, розміри доходів тощо.
Відповідно до статей 14, 31, 66 Статуту ВС ЗСУ, зі службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником. Командир бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) в мирний і воєнний час відповідає за бойову та мобілізаційну готовність, укомплектованість особовим складом, успішне виконання бригадою (полком, кораблем 1 і 2 рангу, окремим батальйоном) бойових завдань; бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; внутрішній порядок; стан і збереження зброї, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального та інших матеріальних засобів; стан фінансового господарства; всебічне забезпечення бригади, стан пожежної та екологічної безпеки. Командир бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) є прямим начальником усього особового складу полку.
Відповідно до п.2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генштабу ЗСУ №124 від 07.04.2017 (далі - Інструкція №124), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру. Рапорт має бути зареєстрований в службі діловодства військової частини.
Згідно п.3.11.6 Інструкції №124, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Відтак, командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця, зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати обґрунтовану та вичерпну відповідь по суті порушених питань.
Колегія суддів зазначає, що на скаргу позивача від 25.04.2023 в/ч НОМЕР_2 листом №1711 від 22.05.2023 повідомила, що така була переадресована до пункту постійної дислокації в/ч НОМЕР_2 17.05.2023 та розглянута. Проінформовано, що службові матеріали на призначення були направлені на адресу ОК “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” 13.03.2023 вихідний №794/КН.
На звернення позивача 16.06.2023 на гарячу лінію МО України в/ч НОМЕР_2 листом №2583 від 13.07.2023 проінформувала, що 24.06.2023 до штабу ОК “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” був направлений план переміщення військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до ІНФОРМАЦІЯ_4 вих. в/ч НОМЕР_2 №20711/КП від 24.06.2023.
На скаргу позивача щодо неприйняття командуванням в/ч НОМЕР_2 рішення щодо розгляду рапорту ІНФОРМАЦІЯ_6 листом від 01.08.2023 повідомило, що порушені у скарзі питання не належать до компетенції Військової служби правопорядку у ЗСУ, відповідно до статті 7 Закону України “Про звернення громадян” скаргу направлено за належністю до ІНФОРМАЦІЯ_7 для її розгляду та вирішення по суті.
Згідно листа в/ч НОМЕР_1 за №501/3/1674 від 03.08.2023, адресоване командиру в/ч НОМЕР_2 , повернуто матеріали до призначення, зокрема, солдата ОСОБА_2 на інше місце служби, оскільки зазначене переміщення не погоджене командувачем військ ОК “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”.
Тобто, фактично рапорт позивача про переміщення його за станом здоров`я не був розглянутий по суті, оцінку обставинам можливого погіршення стану здоров`я позивача надано не було, оскільки ані обґрунтованої відмови у задоволенні цього рапорту відповідачем прийнято не було, як і не прийнято відповідного наказу по особову складу про переміщення та затвердження плану переміщення.
Жодних доказів на спростування зазначеного відповідач суду не надав.
Вказане, на думку колегії суддів, свідчить про те, що ОК “Захід” допустила протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту позивача про переміщення чи відмову у переміщенні до, враховуючи стан здоров`я ОСОБА_1 з прийняттям відповідного письмового наказу по особовому складу.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності визнання протиправною бездіяльності ОК “Захід” в частині нерозгляду рапорту ОСОБА_1 про переміщення за станом здоров`я на підставі довідки ВЛК №1630 від 10.02.2023 та зобов`язання ОК “Захід” прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 про переміщення за станом здоров`я на підставі вказаної довідки, про що письмово повідомити ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                  п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року по справі №460/20647/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук