КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 753/8231/24 Апеляційне провадження № 22-ц/824/2412/2025	Головуючий у суді першої інстанції - Заставенко М.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
16 січня 2025 року                                                                      м. Київ
 
 Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                                         Оніщук М.І.,
судді                                                            Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар                                                      Ткаченко В.В.,
за участю:
позивача                                                     ОСОБА_1 ,                                             
представника відповідача                        Мусійчук В.С.,                     
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення премії,
 
В С Т А Н О В И В:
 
            У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Національної поліції України, в якій просила визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України від 28.12.2023 за № 2099 о/с про звільнення згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.12.2023; поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інспектора відділу організаційно-методичного забезпечення Управління комунікації Національної поліції України, або за її згодою на інші, не нижчі, ніж попередня посада, з 29.12.2023; стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 із розрахунку середнього заробітку 2 334,34 грн за час вимушеного прогулу з 29.12.2023 по день ухвалення рішення суду; виплатити ОСОБА_1 39 704 грн преміальних коштів за грудень 2023 року.
            Позовна заява обґрунтована тим, що відповідачем, після призначення нового начальника Департаменту комунікації НПУ, відносно позивача, яка має понад 47 років трудового стажу, є ветераном праці, в Управлінні комунікації НПУ працювала понад 7 років, було вчинено дискримінацію і порушення норм чинного законодавства з метою незаконного звільнення. 
            25.10.2023 видано наказ НПУ № 972 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції України», яким скорочені посади Управління комунікації НПУ.
             Відповідно до цього наказу посада, яку обіймала позивач, провідний інспектор відділу організаційно-методичного забезпечення (цивільна посада службовець), була в наявності і позивач написала заяву на перепризначення. 
            До вказаного наказу прийшло доповнення, наказ НПУ № 1101 від 27.11.2023 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції», де посада позивача вже була скорочена і введено посаду головного спеціаліста, державного службовця, чим порушено постанову КМУ від 17.01.2018 за № 55 «Деякі питання документування управлінської діяльності», якою передбачена посада позивача у структурному підрозділі органу виконавчої влади і скорочувати її не можна. 
            У грудні 2023 року ОСОБА_2 продовжила мобінг позивача саме за похилий вік та безпідставно повністю зняла всі преміальні виплати за грудень 2023 року. 
            25.12.2023 позивач з цього питання особисто звернулася до Голови Національної поліції України, але відповіді про причину зняття премії не отримала. 
            Позивач вважала, що жодних змін, реорганізації не відбулося, скорочення штату не було. Звільнення з підстав, зазначених у п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Саме ця норма була порушена працівником кадрового персоналу НПУ, який 27.11.2023 запропонував вакантні посади і порадив звертатися до керівників структурних підрозділів самостійно проситися на роботу, при цьому не надав посадових інструкцій вакантних посад. 
            13.12.2023 позивачу запропонували посаду інспектора 2 категорії відділу організації та знешкодження боєприпасів масового ураження в Управлінні вибухової служби. Вказана пропозиція підтверджує цькування, приниження, дискримінацію над людиною похилого віку. 
            14.12.2023 позивач звернулася із заявою до Голови Національної поліції України з проханням працевлаштувати її на посаду, пов`язану кваліфікацією роботи канцелярії, архівів, діловодів тощо. Вказана заява залишилася без розгляду. 
            29.12.2023 позивача було звільнено. 
            Позивачка зазначала, що реорганізація Департаменту комунікації НПУ була здійснена з метою звільнення людей похилого віку, оскільки розпочалася 25.10.2023, а положення про Департамент затвердили 14.02.2024. Також, відповідачем не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі.
            Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.07.2024 у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 208-213).
            В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
            В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не розглянув її клопотаня про витребування доказів у відповідача.
            При цьому, вказує, що судом першої інстанції не було вивчено жодних доказів про дискримінацію, еджизм та цькування позивача, а також не наведено мотивів прийняття рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (т. 1, а.с. 217-226).
            Позивачка та її представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити. 
            Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав її необгрунтованості та безпідставності.
            Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1 працювала провідним інспектором відділу організаційно-методичного забезпечення Управління комунікації Національної поліції України.
В подальшому, наказом № 2099 від 28.12.2023 ОСОБА_1 , провідного інспектора відділу організаційно-методичного забезпечення Управління комунікації, звільнено за п. 1 (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України з 29.12.2023.
Також вказаним наказом ОСОБА_1 установили щомісячну премію за грудень 2023 року у розмірі 1 відсоток, виплативши вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати.
Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з п.1 ч.1  ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини другої ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 
Як передбачено вимогами статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Таким чином, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України  роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. 
Крім того, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п.п.18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
У відповідності до вимог ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивінстю праці.
Водночас, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
Так, як вбачається з матеріалів справи, Наказом Національної поліції України № 972 від 25.10.2023 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції, у зв`язку з чим скорочено всі 22 існуючі посади в Управлінні комунікації, та створено Департамент комунікації, який передбачав одну посаду цивільного персоналу (провідний інспектор).
01.11.2023 ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення з посади, яку вона обіймала, що підтверджується власноручно підписаним нею попередженням.
Наказом НПУ від 27.11.2023 за № 1101, в Департаменті комунікації НПУ, а саме у відділі організаційно-методичного забезпечення уведено одну посаду державної служби (головний спеціаліст) та скорочено одну посаду цивільного персоналу (провідний інспектор).
27.11.2023 позивачка ознайомилася з переліком вакантних посад цивільного персоналу по підрозділах апарату центрального органу управління НПУ станом на 27.11.2023.
13.12.2023 позивачці на її вимогу було надано перелік вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління Національної поліції України станом на 13.12.2023. 
13.12.2023 за № 7142/12/1/2/03-2023 працівниками Департаменту кадрового забезпечення НПУ складено акт про відмову позивача ознайомитися з переліком вакантних посад по підрозділах апарату центрального органу управління НПУ.
22.12.2023 за № СЕД-22084-2023 ДКС за дорученням керівництва НПУ розглянуто заяву позивача від 14.12.2023 щодо переведення її на роботу відповідно її фахової практичної роботи та освіти та з метою недопущення порушення її трудових прав ДКА повторно надіслало позивачу перелік вакантних посад цивільного персоналу по підрозділах апарату центрального органу управління НПУ станом на 22.12.2023 для ознайомлення та подальшого звернення до керівника відповідного структурного підрозділу апарату центрального органу управління поліції, у тому числі з метою ознайомлення з відповідними посадовими інструкціями за вакантними посадами.
Згоди на переведення на вказані посади позивачкою року також надано не було.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідач належним чином попередив позивачку про наступне звільнення у зв`язку із скороченням посади, яку вона обіймала, а також запропонував ряд посад, на яких вона могла працювати з урахуванням її кваліфікації та досвіду роботи.
Доводи апелянта стосовно того, що відповідачем при її звільненні не було прийнято до уваги положення ст. 42 КЗпП України, а саме її переважне право на залишення на роботі, колегія суддів відхиляє, адже, як вірно зазначено судом першої інстанції, застосування ст. 42 КЗпП України у даному випадку є безпідставним, оскільки іншого працівника на такій же посаді, з яким потрібно було порівнювати кваліфікацію і продуктивність праці позивачки, не було.
Посилання апелянта на те, що її звільнення з посади відбулося внаслідок дискримінаційних дій відносно неї у зв`язку з її віком та здійснення мобінгу (цькування), колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на підтвердження вказаних обставин позивачкою не було надано жодних належних та допустимих доказів.
Натомість, слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 2-2 КЗпП України особи, які вважають, що вони зазначили мобінгу (цькування), мають право звернутися зі скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та/або до суду.
Однак, матеріали справи не містять відповідних доказів (судових рішень, скарг, заяв) про встановлення факту вчинення мобінгу (цькування) відносно позивачки.
Крім того, безпідставними є твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не розглянув її клопотаня про витребування доказів у відповідача, адже як вбачається зі змісту протоколу судового засідання від 10.07.2024, таке клопотання за присутністю учасників справи, у тому числі позивачки, було розглянуто судом та частково задоволено. 
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного додаткового рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи,  а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.
Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення премії  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 20 січня 2025 року.
 
Суддя-доповідач                                                                      М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                 В.А. Шебуєва
 
                                                                                            О.В. Кафідова